Справа № 161/5618/17 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Провадження № 22-ц/773/778/18 Категорія: 59 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Киці С. І.,

з участю секретаря судового засідання Вергуна Т. С.,

представника позивачів ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача ТзОВ «Кей-Колект» Чуріної Я. В.,

роглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень та державну реєстрацію права власності, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_3 та представника позивачів ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в квітні 2017 року звернулися в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (скорочено ТзОВ «Кей-Колект»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А. М. про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень та державну реєстрацію права власності. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.09.2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатковою угодою, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник прийняв та зобов'язався належним чином використовувати та повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 32 524,19 дол. США, що на день укладення кредитного договору еквівалентно по курсу НБУ 151 500 грн. строком до 10.09.2014 року та сплатити проценти в порядку і на умовах, визначених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань, між банком та позичальником ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_8 10.09.2007 року укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку банку передано нерухоме майно: двохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 13 лютого 2012 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ТзОВ «Кей-Колект» укладено договір факторингу №2, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги за кредитним договором, укладеним 10.09.2007 року з ОСОБА_3 та договір про відступлення права вимоги за договорами іпотеки. На підставі вказаних договорів від 13.02.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. внесено запис до державного реєстру іпотек про зміну іпотекодержателя з ПАТ «Укрсиббанк» на ТзОВ «Кей-Колект» та 23.12.2015 року прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру в АДРЕСА_1 за ТзОВ «Кей-Колект». Позивач просить скасувати рішення про Державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М., індексний номер: 27394575 від 23.12.2015 року; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію від 23.12.2015 року права власності ТзОВ «Кей-Колект» на квартиру в АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 1, номер запису про право власності: 12690910, оскільки передана в іпотеку квартира є єдиним житлом сім'ї і нотаріус зареєстрував право власності на квартиру за ТзОВ «Кей-Колект» без попередньої згоди органу опіки та піклування, а в квартирі зареєстрована та проживає неповнолітня дитина.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник позивачів адвокат ОСОБА_2 в інтересах позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_7, та позивач ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

Так, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі вказує, що до спірних правовідносин має застосовуватись ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII, що не було зроблено при розгляді даної справи.

Адвокат ОСОБА_2 в апеляційній скарзі вказує, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення іпотекодавця про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що є порушенням вимог ЗУ «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868. Крім того, вказує, що на спірну квартиру 16.03.2012 року та 27.02.2015 року накладено арешти та оголошено заборону відчуження, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (наявні в матеріалах справи), а наявність в реєстрі запису про арешт майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій. Також в апеляційній скарзі вказано, що нотаріус здійснив реєстраційний запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТзОВ «Кей-Колект» без згоди органу опіки та піклування, чим порушив діюче законодавство та права неповнолітніх дітей позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, особи, які подали апеляційні скарги, просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відзиви в даній справі не подавались.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ні позивачами, ні представником не наведено суду доводів на підтвердження того, що оспорювані дії та рішення відповідача було вчинено у порушення чи без дотримання вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

10.09.2007 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 з додатковою угодою, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник прийняв та зобов'язався належним чином використовувати та повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 32 524,19 дол. США, що на день укладення кредитного договору еквівалентно по курсу НБУ 151 500 грн. строком до 10.09.2014 року та сплатити проценти в порядку і на умовах, визначених кредитним договором (а.с. 15-21 том 1).

10.09.2017 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_8 укладено іпотечний договір (а.с. 6-14 том 1), та договори поруки (а.с. 30-33 том 1). Згідно іпотечного договору в іпотеку банку було передано двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності, виданого Луцькою міською радою Волинської області 29.12.2006 року згідно з розпорядження 759-р від 29.12.2006 року та зареєстрованого у Волинському бюро технічної інвентаризації 22.01.2007 року за реєстровим номером № 7003, в книзі № 154д, в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 17559351.

За умовами іпотечного договору іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10.09.2007року, за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 10.09.2007 року.

Згідно з умовами договору факторингу № 2 від 13.02.2012 року, ПАТ «Укрсиббанк» відступило, а ТзОВ «Кей-Колект» прийняло право вимоги за кредитним договором № 0 від 10.09.2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Згідно п. 5.1.1 Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимоги Іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку»; право Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно п. 5.1.2 Договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього договору іпотеки, Іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом Іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя. Відповідно до п. 4.1.1 Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем у: випадках, зазначених в п.п. 2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки, або, зокрема, у разі порушення Іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за цим договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за цим договором, або; інших випадках відповідно до діючого законодавства. Згідно п. 2.1.1 Договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов'язань за Кредитним договором Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV (далі - Закон) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Частиною першої статті 10 Закону визначено, що державним реєстратором є, окрім інших, нотаріус.

Згідно з частиною першої статті 11 Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Частиною четвертою статті 18 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до п. 46 постанови КМУ № 868 від 17.10.2013 року Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, діючого на той час, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов'язання, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Таким чином, наведеними правовими нормами визначено вичерпний перелік обов'язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. 23.12.2015 року зареєстровано право власності на об'єкт житлової нерухомості квартиру за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору іпотеки, серія та номер 4553, виданий 20.09.2007, видавник: нотаріус ОСОБА_1 (а.с. 131 том 1).

В матеріалах справи наявна копія реєстраційної справи щодо проведення реєстрації права власності за ТзОВ «Кей-Колект» на спірну квартиру (а.с. 129-157 том 1). З реєстраційної справи вбачається, що письмова вимога банку надсилалась відповідно до Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211 ОСОБА_3, ОСОБА_8 в лютому 2015 року, ОСОБА_8 - в квітні 2014 року, а реєстрацію права власності на квартиру за ТзОВ «Кей-Колект» було проведено 23.12.2015 року. Зважаючи на викладене, апеляційний суд в складі колегії суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що документи, на підставі яких реєстратором приймалося рішення про державну реєстрацію права власності за ТзОВ «Кей-Колект», відповідали пункту 46 Порядку № 868, статтям 19, 24 Закону № 1952-IV, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, а тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги представника позивачів в цій частині. Покликання представника позивача в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 18.11.2015 року у справі №6-1884цс15 є некоректним, оскільки зазначена справа стосується визнання прилюдних торгів недійсними і не стосується обставин справи, що розглядається.

Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем (Постанова ВС від 25.07.2018 року в справі № 161/5314/15-ц, провадження № 61-4452св18), а тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги представника позивачів про те, що наявність в реєстрі запису про арешт майна є перешкодою для здійснення державним реєстратором реєстраційних дій.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що державною реєстрацією права власності на предмет іпотеки за ТзОВ «Кей-Колект» порушені права неповнолітніх дітей, оскільки, як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно довідки № 880 від 04.04.2017 року у квартирі № АДРЕСА_1, зареєстровані та проживають ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 41 том 1). Іпотечний договір укладено 10.09.2007 року. Малолітня ОСОБА_11 народилась і була зареєстрована у спірній квартирі після укладення договору. Відповідно до п. 2.4.7. іпотечного договору, іпотекодавець зобов'язаний не реєструвати в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя. Інших доказів на підтвердження доводів представника позивачів матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3 про те, що суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, а саме - Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Так, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

У справі, що переглядається, звернення стягнення на квартиру як предмет іпотеки шляхом прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за іпотекодержателем здійснено не у примусовому порядку, оскільки при укладенні договору іпотекодавці надала іпотекодержателю згоду на перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя за рішенням іпотекодержателя.

Так, відповідно до пункту 5.1.4 договору іпотеки у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз. 2 ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку») даний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Тобто, реєстрація права власності на предмет іпотеки за ТзОВ «Кей-Колект» здійснена за згодою іпотекодавціяв, що висловлена у договорі іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Оскільки позивачі не оскаржували договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, цей договір є чинним та, в силу статті 204 ЦК України, є правомірним.

Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивачів та їх представника.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 367 суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_3 та представника позивачів ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді