Дата документу 26.12.2018 Справа № 321/311/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1298/18 Головуючий у 1-й інстанції: Кравченко Н.О.
Є.У.№ 321/311/18 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Михайлівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, Михайлівська селищна рада Михайлівського району Запорізької області про визнання права власності на рухоме майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом в якому, після уточнення вимог, просила визнати за нею право власності на будівельні матеріали: цегла - 731м3, плити перекриття розміром 9х1,2 м - 14 шт., плити перекриття розміром 9х1 м - 2 шт., блоки фундаментні - 58 шт., опорна металева труба - 1 шт., двотавр - 1 шт., що складають собою фундамент, стіни та перекриття об'єкту незавершеного будівництва (готовність 60%) магазину промислово-господарчих товарів, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15 грудня 2011 року сторони в простій письмовій формі уклали договір купівлі продажу будівельних матеріалів за 70 000 грн., підписали акт прийому передачі і вона стала власником об'єкту незавершеного будівництва. За жодною особою право власності на зазначений об'єкт у Державному реєстрі речових прав не зареєстровано. У березні 2018 року державним виконавцем Михайлівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Запорізькій області накладено арешт на спірне майно, у зв'язку з чим вона вимушена звернутися до суду за захистом порушеного права. Посилаючись на вказані обставини, просила суд задовольнити позов з підстав, передбачених ст.392 ЦК України.

Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2018 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що продавець ОСОБА_4 право власності позивачки на будівельні матеріали не оспорює, а отже між сторонами по справі відсутній спір про право.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з'ясовані фактичні обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю, і ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Позивач звертає увагу на те, що її право власності на спірний об'єкт незавершеного будівництва не визнається державною виконавчою службою, оскільки за зведеним виконавчим провадженням про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на користь третіх осіб накладено арешт на все майно боржника, в тому числі і на будівельні матеріали, що є предметом спору у цій справі.

Відзив на апеляційну скаргу відповідач і треті особи суду апеляційної інстанції не надавали.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 15 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у простий письмовій формі укладено договір купівлі-продажу будівельних матеріалів та підписано акт приймання-передачі будівельних матеріалів, які входять до складу колишнього будівництвом магазину промислово-господарчих товарів (готовність 60%), за адресою: АДРЕСА_2. (а.с.5, 6).

Згідно інформації з КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» від 05.01.2018 року, на об'єкт нерухомості «Незавершений будівництвом магазин промислово-господарчих товарів (готовність 60%)», що розташований за адресою: АДРЕСА_1, не зареєстровано право власності за будь ким (а.с.7).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2, відомості відсутні (а.с.8).

Також судом встановлено, що в провадженні Михайлівського районного відділу державної виконавчої служби знаходиться зведене виконавче провадження, яке складається із 11 виконавчих проваджень, про стягнення з ОСОБА_4 на користь групи стягувачів боргу, розмір якого станом на 30 травня 2018 року складає 799, 312 грн. В процесі примусового виконання судових рішень державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, в тому числі і на спірний об'єкт незавершеного будівництва. Виконавчою службою вживаються заходи до звернення стягнення на вказане майно (а.с.93-94).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому суд не може захистити порушене право у спосіб, який не передбачено законом. Тому суд не може захистити порушені права у спосіб, який не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Цивільні права можуть виникати з рішення суду, як зазначено у ч.5 ст.11 ЦК України, лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду у випадках, передбачених ст.ст.335, 376 та 392 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 зроблено правовий висновок, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Установивши, що відповідач не оспорює право власності на об'єкт незавершеного будівництва, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, порушення норм матеріального права є безпідставними. Посилання в апеляційній скарзі на те, що право власності позивача на спірне майно оспорюється виконавчою службою, що свідчить про наявність спору про право, не є підставою для скасування судового рішення.

Відповідно до вимог статті 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як зазначено у п.2 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» N 5 від 03.06.2016 р., позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа , якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

У спосіб, передбачений ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» з вимогами про звільнення спірного майна з-під арешту і про визнання права власності на нього позивач до суду не зверталася.

Особи, в інтересах яких накладено арешт на спірний об'єкт незавершеного будівництва, в якості відповідачів до участі у справі не залучалися.

З урахуванням встановлених обставин у справі та зазначених вимог закону суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 268, 369 ч.1, 374 , 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 16 жовтня 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: