Справа № 750/1606/17
Провадження № 2/750/32/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2018 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді Логвіної Т.В.,

із секретарем Примак Т.В.,

за участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулась до суду з позовом та просить визнати недійсним договір дарування квартири № 61 будинку № 201 Б по проспекту Миру в м. Чернігові від 18 лютого 2016 року, що укладений між нею та її онукою ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі № 341.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що при укладанні та посвідченні оспорюваного договору позивач неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення та вважала, що укладала договір довічного утримання. Договір дарування вона підписала не читаючи його, не розуміючи його змісту та наслідків.

В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали, відповідач та її представник просили у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його безпідставність.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, встановивши обставини і визначені до них правовідносини, приходить до наступного висновку.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5-7ст. 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 18 лютого 2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування квартири № 61 будинку № 201 Б по проспекту Миру в м. Чернігові. Означений договір посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі № 341 (а.с. 6).

Посилаючись в позовній заяві на ч. 1 ст. 229 ЦК України, як на підставу визнання правочину недійсним, позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до того, що вона є особою похилого віку, хворіє і єдиною підставою для визнання договору дарування недійсним, зазначено, що при укладанні договору дарування позивачка помилялася щодо правової природи договору, прав та обов'язків сторін, які для неї мають істотне значення, та вважала, що нею фактично був укладений договір довічного утримання.

Згідно з вимогами ч. 1ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За правилами ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

За змістом зазначених статей Дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку Обдарованого, у свою чергу Обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод.

Разом з тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, ст. 744 ЦК України.

Відповідно до положень ч.1 ст. 229ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Зі змісту вказаної норми слідує, що помилка може бути визнана істотною, якщо вона стосується природи правочину, прав та обов'язків сторін тощо.

Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, відповідає усім вимогам закону.

У п.19 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману,насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторонни з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину , стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести,що така помилка дійсно мала місце,а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами Договору дарування, при його укладанні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діяли добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, зокрема з вимогами щодо його недійсності. Зміст статей717, 719, 721, 727, 530 ЦК України сторонам нотаріусом розяснено (а.с. 6).

Зазначені обставини підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_2

Крім того, відповідно до п. 3.9 Договору, за взаємною згодою сторін у відчужуваній квартирі має право довічного проживання дарувальник ОСОБА_1

Таким чином, наведені обставини свідчать, що при вчиненні оспорюваного правочину - договору дарування квартири, позивачка ОСОБА_1 не помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, згідно зазначених доказів мала намір на укладення саме договору дарування квартири, а не іншого правочину.

Текст договору викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту. Позивачка на час посвідчення спірного договору дарування не виявила себе як безграмотна, власноруч зазначила своє ім'я, прізвище, по-батькові та поставила свій підпис, тим самим засвідчила, що текст договору їй повністю зрозумілий і її воля була направлена саме на укладення договору дарування квартири.

Отже, твердження позивачки щодо незрозумілості природи договору, прав та обов'язки сторін є безпідставними. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Твердження позивачки про те, що вона, підписуючи договір, його не читала, теж не свідчать про помилку з її боку в розумінні ст. 229 ЦК України.

Враховуючи викладене вище, позов безпідставний та задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (м. Чернігів, ВойковаАДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2) про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 10.08.2018.

Суддя: