АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем УКРАЇНИ

справа № 645/1368/16-ц

провадження № 22-ц/790/2310/18

20 серпня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Коваленко І.П., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Брулевича В.В.,

імена (найменування сторін):

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року в складі судді Бабкової Т.В.,

у с т а н о в и в:

В березні 2016 року ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_3 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання заповіту недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Позовна заява, мотивована тим, що 09 вересня 2014 року помер її рідний брат ОСОБА_6, за життя він склав заповіт, який посвідчений 28 серпня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 за реєстровим № 922. Відповідно до заповіту ОСОБА_6 заповів ОСОБА_2 квартиру № 99 в б. № 36 по вул. Ферганській в м. Харкові. Посилаючись на те, що в момент складання заповіту померлий перебував у важкому стані, внаслідок захворювання та стану його свідомості не був здатен підписати та прочитати заповіт, складений нотаріусом, зокрема не міг розуміти сенс прочитаного йому уголос тексту, просила суд визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_6 на імя ОСОБА_2; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру № 99 в б. № 36 по вул. Ферганській в м. Харкові, видане 23 квітня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 789; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2; визнати за ОСОБА_1 право власності на вказане житло в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_6

В уточнених вимогах ОСОБА_1 просила встановити нікчемність заповіту, посвідченого 28 серпня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 за реєстровим № 922, та застосувати наслідки нікчемності правочину.

Уточнена позовна заява мотивована тим, що текст заповіту не був прочитаний особисто заповідачем у звязку з хворобою, свідки не зачитали вголос спадкодавцю текст заповіту, крім того нотаріус під час посвідчення перебувала в лікарні на протязі незначного часу, що свідчить про порушення процедури посвідчення заповіту.

06 червня 2018 року ОСОБА_7 представник ОСОБА_2 подав заперечення на позов, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечення мотивовані тим, що заповіт відповідав волі заповідача і волевиявлення брата позивача було вільним. ОСОБА_6 свідомо склав заповіт на імя ОСОБА_2 У звязку з хворобою померлий останнім часом потребував окремої допомоги, яку надавав саме відповідач. Під час перебування ОСОБА_6 в лікарні ніхто з родини не цікавився станом його здоровя, не дбав про нього, не надавав матеріальної допомоги та не підтримував морально. Оскільки померлому було важко читати та писати, він виявив своє бажання посвідчити заповіт у присутності свідків, яких також обрав особисто.

31 травня 2016 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 подала письмові пояснення щодо предявленого позову. Пояснення мотивовані тим, що 04 квітня 2016 року позивачу було направлено розяснення щодо порядку видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом за наявності чинного заповіту. Оскільки ОСОБА_1 не скористалась правом на подання позову про визнання заповіту недійсним та не надала відповідні докази щодо цього, Свідоцтво про право на спадщину було видано на імя особи, яка була зазначена в заповіті, а саме на імя ОСОБА_2

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю передбачених законом підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки за наслідками проведеної експертизи , а також за наявності інших доказів, що містяться в матеріалах справи, не виявилось можливим вирішити питання щодо психічного стану ОСОБА_6 на час складання заповіту. Вимога про нікчемність заповіту не є доведеною.

07 березня 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки заповідач зміст надрукованого нотаріусом заповіту від його імені вголос не читав, про що свідчать пояснення допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, це є підставою для визнання заповіту нікчемним. Нотаріусом не була встановлена будь-яка фізична вада у заповідача ОСОБА_6, що позбавляло його можливості прочитати вголос самостійно заповіт. Хвороба не є фізичною вадою. Лікар ОСОБА_10 надала суду письмові пояснення, однак в судове засідання не зявилась та допитана в якості свідка не була. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що нотаріус під час посвідчення заповіту перебувала в лікарні на протязі незначного часу

12 квітня 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим на підставі належним чином оцінених доказів.

Треті особи рішення суду першої інстанції не оскаржили, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористались.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 09 вересня 2014 року помер рідний брат позивача ОСОБА_6, після смерті якого ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом відповідно до статті 1262 ЦК України.

За життя ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений 28 серпня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4 за реєстровим № 922, згідно з яким ОСОБА_6 усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалось, заповів ОСОБА_2

У статті 1233 ЦК України зазначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно з частиною першою статті 1233 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи не має заздалегідь встановленої сили і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 110 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який грунтується на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦУПК України).

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року у справі було призначено комплексну медико-психіатричну експертизу.

Згідно з Висновком судово-психіатричної експертизи від 16 серпня 2017 року № 593, з урахуванням усіх наявних медичних документів на ОСОБА_6, вирішити питання про наявність у ОСОБА_6 хронічного, стійкого психічного розладу та здатності відповідно до свого психічного стану усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час посвідчення заповіту 28 серпня 2014 року не уявляється можливим (а. с. 42-45 т. 2).

Суд першої інстанції правильно врахував вказаний вище висновок, показання свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інші докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним, оскільки саме позивач не довів своїх вимог, що є його процесуальним обовязком.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги. Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що вчинення померлим ОСОБА_6 оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Спадкодавець був дієздатним на час укладення заповіту, його дієздатність була перевірена нотаріусом, заповіт посвідчено нотаріусом, тобто було дотримано вимогу про нотаріальне посвідчення заповіту, волевиявлення заповідача було вільним, обгрунтованим і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку переслідував спадкодавець.

Посилання на нікчемність заповіту спростовується текстом самого заповіту, згідно з яким заповіт посвідчено в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, обраних заповідачем особисто у звязку з тим, що ОСОБА_6 не може сам прочитати і підписати текст заповіту. Зміст заповіту прочитано вголос ОСОБА_8 та підписано в присутності заповідача ОСОБА_11, нотаріуса та другого свідка. При цьому заповідач має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з іншими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК України); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обовязкову частку у спадщині.

Доводи апеляційної скарги про те, що лікар ОСОБА_10 надала суду письмові пояснення, однак в судове засідання не зявилась та допитана в якості свідка не була не є порушенням норм процесуального права, яке є обовязковою підставою для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового судового рішення згідно з частиною 3 статті 376 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у звязку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у звязку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.П.Коваленко

ОСОБА_12