Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 754/3352/14-ц

провадження № 61-28333св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левчук ІринаІгорівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу КовальоваТетяна Костянтинівна, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Левчук І. І., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальова Т. К., ОСОБА_8, про визнання правочинів недійсними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що її матері ОСОБА_9 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, яку вона 28 вересня 1995 року заповіла їй.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 померла.

Наприкінці січня 2014 року вона дізналася, що вказана квартира 07 березня 2013 була продана відповідачем, який діяв від імені ОСОБА_9, на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 27 квітня 2012 року, своєму сину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі договору дарування ОСОБА_8 подарував спірну квартиру відповідачу.

Позивач, посилаючись на те, що останні три роки свого життя ОСОБА_9 внаслідок захворювань та перенесених інсультів мала психічні розлади, внаслідок чого не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними при підписанні 27 квітня 2012 року довіреності на ім'я ОСОБА_5, просила:

визнати недійсною довіреність від 27 квітня 2012 року, що видана ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Ковальовою Т. К. та зареєстровану в реєстрі за № 301;

визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_9, в особі представника за довіреністю ОСОБА_5 та ОСОБА_8, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Левчук І. І. та зареєстрований в реєстрі за № 438;

визнати недійсним договір дарування квартири від 28 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО СердюкомО. П. та зареєстрований в реєстрі за № 2842.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що в момент підписання довіреності ОСОБА_9 мала психічні розлади та не усвідомлювала значення своїх дій. У зв'язку з чим зробив висновок про відсутність законних підстав для визнання недійсною довіреності та договорів купівлі-продажу та дарування.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду мотивована тим, що суд першої інстанції надав правильну оцінку зібраним по справі доказам та зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання правочинів недійсними.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржене рішення і направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржені рішення судів ґрунтуються тільки на висновку експерта, який суперечить іншим доказам, наявним в матеріалах справи, у матеріалах справи міститься два абсолютно різні висновки експертів, які суперечать один одному. Вказує про порушення судами норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 січня 1995 року ОСОБА_9 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2.

27 квітня 2012 року ОСОБА_9 довіреністю уповноважила ОСОБА_4 та ОСОБА_5 управляти та розпоряджатися усім її майном, а саме: продати, обміняти, заставляти, здавати в оренду на свій розсуд, укладати договір завдатку на належну їй квартиру АДРЕСА_3. Довіреність посвідчена 27 квітня 2012 року приватним нотаріусом КМНО КовальовоюТ. К. та зареєстрована в реєстрі за № 301.

У день посвідчення довіреності 27 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_5 передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 200 000 грн, що є еквівалентом 25 000 дол. США, а ОСОБА_4 прийняла та зобов'язалася повернути грошові кошти у вказаній сумі ОСОБА_5

07 березня 2013 року ОСОБА_9, від імені якої діяв ОСОБА_5, з ОСОБА_8 уклала договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3. Договір підписаний ОСОБА_5 як представником ОСОБА_9, та ОСОБА_8, і в цей же день посвідчений приватним нотаріусом КМНО Левчук І. І. та зареєстровано в реєстрі за № 438.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 померла.

28 жовтня 2013 року між відповідачем та ОСОБА_8 укладено договір дарування спірної квартири.

При відмові у задоволенні апеляційної скарги апеляційний суд зробив висновок, що суд першої інстанції надав правильну оцінку зібраним по справі доказам та зробив правильний висновок про відсутність підстав для визнання правочинів недійсними.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається:

(а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними;

(б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 522/25597/13-ц.

Під час розгляду справи, з метою встановлення наявності такого стану у ОСОБА_9 в момент підписання довіреності призначалась судово-психіатрична експертиза.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 1034 від 05 грудня 2014 року ОСОБА_9 на момент видачі довіреності від 27 квітня 2012 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з вираженим психоорганічним синдромом (F07.8) і за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суди встановили, що експертиза проведена на підставі матеріалів цивільної справи та наданої медичної документації. У вказаному висновку судово-психіатричної експертизи зазначено, що згідно з матеріалами цивільної справи та наданою медичною документацією, підекспертна ОСОБА_9 протягом життя за медичною допомогою в лікувальні установи м. Києва психіатричного профілю не зверталась та на обліку в психіатра за місцем свого проживання не перебувала. Тяжкими соматичними розладами ОСОБА_9 протягом життя не страждала; в другу половину 90-тих років її почали турбувати нездужання з боку серцево-судинної системи, коли лікарями поліклініки було діагностовано «ІХС, стенокардію»; отримувала побутові травми кінцівок, а в період літа 2002 року - зими 2012 року ОСОБА_9 за амбулаторною медичною допомогою до поліклініки не зверталась.

До суду був викликаний та допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_11, який здійснював експертне дослідження. Експерт ОСОБА_11 суду пояснив, що піддає сумніву категоричність висновків проведеної ним експертизи, оскільки не було достатніх даних для таких висновків. Зазначав, що обставини, вказані у висновку, можливо відповідають дійсності, але він не може стверджувати про це.

У зв'язку з цим за клопотанням відповідача було призначено комплексну судово-психіатричну експертизу.

Згідно Висновку комплексної судово-психіатричної експертизи № 6 від 11 квітня 2016 року, ОСОБА_9 на момент видачі довіреності від 27 квітня 2012 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_9 станом на 27 квітня 2012 року тяжким психічним розладом не страждала, а виявляла ознаки органічного ураження головного мозку з розладами особистості та поведінки (F07.8). Ступінь виразності наявного у ОСОБА_9 психічного розладу був таким, що не впливає на здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тобто, за своїм психічним станом ОСОБА_9 на момент видачі довіреності 27 квітня 2012 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Встановивши, що відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних правочинів на підставі статті 225 ЦК України, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні апеляційної скарги.

Аргумент касаційної скарги, що висновок експерта № 6 від 11 квітня 2016 року, який покладений судом в основу рішення, необґрунтований та суперечить іншим матеріалам справи, колегія суддів відхиляє.

Аналіз змісту оскарженого рішення свідчить, що при ухваленні рішення апеляційний суд переглянув рішення суду першої інстанції з урахуванням як висновку експерта № 1034 від 05 грудня 2014 року, висновку комплексної судово-психіатричної експертизи № 6 від 11 квітня 2016 року, так і інших доказів, відповідно до статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень). Апеляційний суд надав оцінку іншим наявним у матеріалах справи письмовим доказам, які надані сторонами на підтвердження своїх обґрунтувань та заперечень, а саме медичній документації, якою підтверджується, що ОСОБА_9 не перебувала на обліку в психоневрологічному диспансері за місцем проживання, не перебувала на обліку у лікаря психіатра, а також не знаходилася на стаціонарному лікуванні від психічних захворювань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель