Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 367/1324/15-ц

провадження № 61-2539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко Євгеном Сергійовичем, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2017 року у складі судді: Саранюк Л. П. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 20 479,46 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 2 443,45 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 16 584,61 грн, штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн, штрафу (процентна складова) - 951,40 грн, та понесені по справі судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 лютого 2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Позивач свої зобов'язання виконав належним чином, натомість відповідач ОСОБА_4 не сплатив банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого за договором утворилась заборгованість в розмірі 20 479,46 грн, яку і просив стягнути позивач з відповідача на свою користь.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2017 року, відмовлено у задоволені позову.

Рішення мотивоване тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності і це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2017 року залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що відповідач ОСОБА_4 останній платіж за кредитним договором здійснив 10 жовтня 2006 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, і з цього моменту для позивача АТ КБ «ПриватБанк» почався перебіг позовної давності, яка сплинула 10 жовтня 2009 року. З позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 14 лютого 2015 року, що підтверджується штемпелем на конверті, тобто права поза межами позовної давності.

У січні 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, банк має право на отримання процентів та неустойки в межах позовної давності. Проте суди необґрунтовано відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки не врахували висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у постанові від 29 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі № 367/1324/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 367/1324/15-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 367/1324/15-ц.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 01 лютого 2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 2 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Суди встановили, що в порушення умов кредитного договору, відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов'язання щодо погашення наданого йому кредиту, у зв'язку утворилась заборгованість у розмірі 20 479,46 грн., з яких: заборгованість по кредиту - 2 443,45 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 16 584,61 грн, штрафи: 500 грн - штраф (фіксована частина) та 951,40 грн - штраф (процентна складова).

При відмові у задоволенні позову суди зробили висновок, що відповідач ОСОБА_4 останній платіж за кредитним договором здійснив 10 жовтня 2006 року, що підтверджується розрахунком заборгованості, і з цього моменту для позивача АТ КБ «ПриватБанк» почався перебіг позовної давності, яка сплила 10 жовтня 2009 року. З позовом до суду АТ КБ «ПриватБанк» звернувся лише 14 лютого 2015 року, що підтверджується штемпелем на конверті, тобто поза межами позовної давності.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що відповідач останній платіж за кредитним договором здійснив 10 жовтня 2006 року, позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві від 12 листопада 2016 року, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко ЄвгеномСергійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель