ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/13826/15-ц

провадження № 61-3861св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н. Є., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Оніщука М. І., Українець Л. Д., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося з позовом, уточненим у листопаді 2015 року, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 6 березня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 10-22/13-00228-с-а, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 151 760,00 гривень з кінцевим строком повернення до 5 березня 2018 року і процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 14,5% річних. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 є поручителями за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 відповідно до укладених з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» договорів поруки від 6 березня 2013 року.

Позивач зазначає, що ОСОБА_4 порушив взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості, в зв'язку з чим банк набув права вимагати дострокового повернення кредиту, сплати нарахованих процентів, комісії і неустойки. Станом на 5 травня 2015 року заборгованість позичальника становить 304 982,73 гривень і складається із: строкової заборгованості за основним боргом за кредитом у сумі 103 967,80 гривень; простроченої заборгованості за основним боргом за кредитом у сумі 27 108,14 гривень; строкової заборгованості за процентами у сумі 2 325,26 гривень; простроченої заборгованості за процентами у сумі 25 826,23 гривень; строкової заборгованості за щомісячною комісією у сумі 910,56 гривень; простроченої заборгованості за щомісячною комісією у сумі 12 010,47 гривень, пені за прострочення повернення основного боргу за кредитом та процентами у сумі 132 797,27 гривень. Оскільки позичальник ОСОБА_4 та поручителі ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які зобов'язалися нести солідарну з ним відповідальність за повне виконання кредитних зобов'язань, добровільно заборгованість не погашають, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило стягнути солідарно з відповідачів борг у розмірі 304 982,73 гривень.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року позов задоволено. Стягнено солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 10-22/13-00228-с-а від 6 березня 2013 року, яка станом на 6 березня 2015 року становить 304 982,73 гривень і складається із: строкової заборгованості за основним боргом за кредитом у сумі 103 967,80 гривень; простроченої заборгованості за основним боргом за кредитом у сумі 27 108,14 гривень; строкової заборгованості за процентами у сумі 2 325,26 гривень; простроченої заборгованості за процентами у сумі 25 826,23 гривень; строкової заборгованості за щомісячною комісією у сумі 910,56 гривень; простроченої заборгованості за щомісячною комісією у сумі 12 010,47 гривень, пені за прострочення повернення основного боргу за кредитом та процентами за період з 5 травня 2014 року по 5 травня 2014 року у сумі 132 797,27 гривень.

Стягнено солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 10-22/13-00228-с-а від 6 березня 2013 року, яка станом на 6 березня 2015 року становить 304 982,73 гривень і складається із: строкової заборгованості за основним боргом за кредитом у сумі 103 967,80 гривень; простроченої заборгованості за основним боргом за кредитом у сумі 27 108,14 гривень; строкової заборгованості за процентами у сумі 2 325,26 гривень; простроченої заборгованості за процентами у сумі 25 826,23 гривень; строкової заборгованості за щомісячною комісією у сумі 910,56 гривень; простроченої заборгованості за щомісячною комісією у сумі 12 010,47 гривень, пені за прострочення повернення основного боргу за кредитом та процентами за період з 5 травня 2014 року по 5 травня 2014 року у сумі 132 797,27 гривень. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту порушення позичальником ОСОБА_4 зобов'язань з повернення кредита і наявності у нього боргу у вказаному банком розмірі, який підлягає солідарному стягненню з боржника і поручителів. Також суд вважав, що порука ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за зобов'язаннями ОСОБА_4 не припинилася, оскільки банк пред'явив до них позов в межах обумовленого договорами трирічного строку дії поруки.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності у ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 304 982,73 гривень, яка підлягає солідарному стягненню з нього і поручителів, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що банк не направляв йому і поручителям вимогу про усунення порушень умов кредитного договору і погашення заборгованості, натомість почав нараховувати проценти за користування кредитом за підвищеною ставкою, що призвело до безпідставного збільшення суми боргу. Вважає, що застосування процентної ставки у розмірі 18,5% річних призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителів без їх згоди, що є підставою для припинення поруки.

Суд не перевірив дотримання позивачем шестимісячного строку пред'явлення вимог до поручителів і не звернув уваги на те, що право вимагати дострокового виконання кредитних зобов'язань виникло у банка у квітні 2014 року, а позов подано у червні 2015 року.

Судами попередніх інстанцій, як вказує заявник, не перевірено поданий банком розрахунок заборгованості, не роз'яснено відповідачам право заявити клопотання про призначення судової експертизи для перевірки його правильності.

До загальної суми заборгованості включено комісію за управління кредитом, нарахування якої є несправедливим і суперечить положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», нарахована банком сума пені є несправедливо завищеною, так як її розмір перевищує основний борг. Вважає, що порушення кредитного зобов'язання відбулося з вини кредитора, який не повідомив поручителів про порушення позичальником кредитних зобов'язань і безпідставно нарахував проценти за ставкою 18,5% річних, збільшивши суму заборгованості і розмір нарахованої на неї неустойки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 і ОСОБА_4 подали пояснення щодо касаційної скарги, в яких зазначили про обґрунтованість її доводів. Вказали на те, що на час виникнення кредитної заборгованості у 2014 році вони працювали і могли погасити борг, проте банк не повідомив їх про допущені позичальником порушення умов договору та нарахував підвищені проценти за користування кредитом, безпідставно збільшуючи загальний розмір заборгованості. Вважають, що заявлена до стягнення сума пені є завищеною і виникла у зв'язку з умисними діями банку, тому у судів попередніх інстанцій були правові підстави для її зменшення, проте відповідачам в цьому безпідставно відмовлено. Вважають, що їх порука за зобов'язаннями ОСОБА_6 припинилася в зв'язку з пропуском ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 6 березня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 10-22/13-00228-с-а, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в розмірі 151 760,00 гривень зі строком погашення до 5 березня 2018 року і сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,5% річних.

Цільове використання кредитних коштів - купівля автомобіля марки «GREAT WALL» (пункт 2.3 кредитного договору № 10-22/13-00228-с-а).

Погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно шляхом внесення до десятого числа кожного місяця ануїтетного платежу, який включає в себе частину кредиту та нараховані за звітний місяць проценти за користування кредитом (пункт 2.6 кредитного договору № 10-22/13-00228-с-а).

Згідно з пунктом 1.4.1.5.1 кредитного договору у випадку порушення позичальником будь-яких зобов'язань, встановлених умовами кредитного договору, процентна ставка підвищується на 4% річних у передбаченому договором порядку.

У застереженні № 1 до пункту 1.4.1.5.1 кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору сторони висловлюють цілковиту згоду щодо зафіксованого кредитним договором порядку зміни розміру процентної ставки без укладення будь-яких додаткових договорів до кредитного договору та/чи графіка платежів у новій редакції. Сторони підтверджують, що зафіксований кредитним договором порядок зміни розміру процентної ставки не є збільшенням розміру процентів за користування кредитом в односторонньому порядку. Сторони цим також підтверджують, що вони повністю ознайомлені та цілком згодні з порядком визначення плати за кредит та окремими елементами цього порядку. Обов'язок позичальника щомісячно сплачувати комісійну винагороду, яка розраховується у процентному співвідношенні від суми наданого кредиту, передбачений пунктом 1.4.2.2 кредитного договору.

Відповідно до пункту 3.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань з повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами та щомісячної комісійної винагороди у визначені строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочення.

У випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань понад тридцять календарних днів банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів та щомісячної комісійної винагороди, а позичальник зобов'язаний здійснити повне погашення заборгованості за цим договором, тобто повернути отриманий кредит, сплатити всі проценти та щомісячну комісійну винагороду, протягом десяти банківських днів з моменту отримання вимоги банку (пункт 1.9 кредитного договору).

6 березня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладено договір застави автотранспортного засобу № 25793-90201/0313, відповідно до умов якого відповідач надав у заставу банку автомобіль марки «GREAT WALL», 2012 року випуску.

Цього ж дня між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 10-22/13-00228-с-а/1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед банком нести солідарну відповідальність за повне і своєчасне виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором № 10-22/13-00228-с-а.

6 березня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 10-22/13-00228-с-а/2, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед банком нести солідарну відповідальність за повне і своєчасне виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором № 10-22/13-00228-с-а.

Згідно з пунктом 1.2 договорів поруки позичальник і поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає право банку вимагати виконання зобов'язання повністю як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо.

Відповідно до пункту 5.1 цих договорів порука припиняється з припиненням зобов'язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не пред'явив вимоги до поручителя.

ОСОБА_4 порушив взяті на себе зобов'язання в частині своєчасної сплати щомісячних платежів, останній платіж в рахунок погашення основного боргу за кредитом здійснив у лютому 2014 року, за процентами - у березні 2014 року.

У травні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до позичальника з досудовою вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором № 10-22/13-00228-с-а від 6 березня 2013 року.

Оскільки позичальник заборгованість не погасив, у липні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пред'явило до ОСОБА_4 і поручителів ОСОБА_5, ОСОБА_6 позов про дострокове повернення всієї суми боргу, яка станом на 6 березня 2015 року становила 304 982,73 гривень і складалася із: строкової заборгованості за основним боргом за кредитом у сумі 103 967,80 гривень; простроченої заборгованості за основним боргом за кредитом у сумі 27 108,14 гривень; строкової заборгованості за процентами у сумі 2 325,26 гривень; простроченої заборгованості за процентами у сумі 25 826,23 гривень; строкової заборгованості за щомісячною комісією у сумі 910,56 гривень; простроченої заборгованості за щомісячною комісією у сумі 12 010,47 гривень, пені за прострочення повернення основного боргу за кредитом та процентами за період з 5 травня 2014 року по 5 травня 2014 року у сумі 132 797,27 гривень.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (стаття 509 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання та сплата неустойки.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (стаття 554 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій з поданих сторонами доказів встановлено, що ОСОБА_4 порушив умови укладеного з банком кредитного договору, в зв'язку з чим ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» розпочало нарахування процентів за підвищеною ставкою у розмірі 18,5% річних, а в подальшому скористалося правом вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів і комісії та в липні 2015 року пред'явило до позичальника і поручителів позов про солідарне стягнення заборгованості.

Встановивши, що заборгованість у розмірі 304 982,73 гривень нарахована банком у відповідності до умов кредитного договору, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано стягнув вказану суму з позичальника ОСОБА_4 солідарно з поручителями ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Твердження заявника про умисне ненаправлення йому та поручителям досудової вимоги з метою нарахування процентів за підвищеною ставкою 18,5% річних, відхиляються касаційним судом, оскільки право банку підвищити процентну ставку та підстави її підвищення прямо визначені пунктом 1.4.1.5.4 кредитного договору, про зміст якого позичальник обізнаний.

Підписуючи договори поруки поручителі підтвердили, що вони ознайомлені з положеннями кредитного договору, цілком розуміють його зміст і згодні виступати поручителями за борговими зобов'язаннями. Будь-яке посилання у тексті договору поруки на положення кредитного договору є достатнім для виявлення волі кожної зі сторін щодо змісту такого посилання (пункт 2.3.1 договорів поруки).

За таких обставин ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зобов'язалися солідарно в повному обсязі відповідати за повне і своєчасне виконання ОСОБА_4 своїх кредитних зобов'язань, в тому числі зобов'язань зі сплати нарахованих за підвищеною ставкою процентів, про підстави застосування якої їм було відомо.

У пункті 3.1 договорів поруки, укладених ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ОСОБА_5 і ОСОБА_6, передбачено право банку звернутися до поручителів з вимогою про виконання боргових зобов'язань позичальника в повному обсязі або в частині.

Позивач на власний розсуд реалізував право звернутися з вимогами до поручителів, пред'явивши у липні 2015 року даний позов про дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі. Обов'язку для банку повідомляти поручителів про всі допущені позичальником порушення кредитних зобов'язань договорами поруки не встановлювалося, тому доводи заявника щодо умисного порушення кредитором своїх обов'язків з метою збільшення обсягу відповідальності позичальника безпідставні.

Помилковими є твердження заявника про збільшення обсягу відповідальності поручителів без їх згоди в зв'язку з нарахуванням процентів за підвищеною ставкою 18,5% річних, так як можливість нарахування процентів за такою ставкою передбачалася при укладенні кредитного договору і поручителі знали про цю умову при підписанні договорів поруки, у зв'язку з цим застосування такої ставки не може розцінюватися як збільшення обсягу відповідальності поручителів без їх згоди.

Касаційний суд відхиляє посилання заявника на допущені судами попередніх інстанцій порушення процесуального законодавства при оцінці поданого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» розрахунку заборгованості, оскільки судом першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановлено, що розрахунок здійснено відповідно до умов договору з урахуванням усіх здійснених ОСОБА_4 платежів.

У поданому на його спростування розрахунку заявник ОСОБА_4 зазначає свою загальну заборгованість станом на 15 травня 2014 року, оскільки вважає, що саме 15 травня 2014 року банк повинен був пред'явити до нього позов. Розрахунок ОСОБА_4 здійснений без урахування фактичної дати звернення до суду, за інший період дії договору, без застосування передбаченої пунктом 1.4.1.5.4 кредитного договору процентної ставки 18,5% річних, тому такий розрахунок не спростовує правильність нарахування суми заборгованості, яку просить стягнути позивач.

Не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій посилання заявника на безпідставне включення до загального розміру заборгованості передбаченої пунктом 1.4.2 кредитного договору комісійної винагороди, так як на ці обставини під час розгляду справи у суді першої і апеляційної інстанцій заявник не посилався, вимоги про визнання даного пункту договору недійсним не заявляв, тому судами попередніх інстанцій обставини, які стосуються правомірності включення до кредитного договору комісійної винагороди, не встановлювалися і не перевірялися.

За правилом статті 400 ЦПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_4 при розгляді справи судами першої і апеляційної інстанцій не заперечував проти нарахування комісійної винагороди з тих підстав, що ця умова договору є несправедливою, частково визнавав заборгованість по комісії і заперечував лише проти її розміру , про що вказано у поданому ним розрахунку, тому безпідставними є посилання заявника на несправедливість такої умови договору під час касаційного перегляду справи.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про зменшення пені за порушення виконання зобов'язань з передбачених статтею 616 ЦК України підстав, оскільки порушень зобов'язань кредитором, які призвели до безпідставного збільшення відповідальності позичальника, судом не встановлено.

Помилковими є твердження заявника про припинення поруки ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у зв'язку з пропуском кредитором шестимісячного строку пред'явлення вимог до поручителів, так як ці доводи спростовуються умовами укладених договорів поруки і встановленими судами попередніх інстанцій обставинами.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука є строковим зобов'язанням і незалежно від того, встановлено строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Пунктом 5.1 договорів поруки від 6 березня 2013 року, укладених ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ОСОБА_5 і ОСОБА_6, передбачено, що порука припиняється з припиненням зобов'язання, що забезпечене нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором не пред'явив вимоги до поручителя.

Таким чином, укладеними договорами поруки встановлено строк дії поруки протягом трьох років від дня настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором.

Позичальник останній платіж у рахунок погашення основного боргу здійснив у лютому 2014 року, у рахунок погашення процентів - у березні 2014 року. Вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, процентів і комісії банк пред'явив позичальнику і поручителям одночасно шляхом подання позову у липні 2015 року.

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пред'явило вимогу до поручителів в межах визначеного договором трирічного строку дії поруки, тому доводи касаційної скарги про припинення поруки у зв'язку з непред'явленням вимоги до поручителів протягом шести місяців є помилковими.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до статті 410 ЦПК України, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 7 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 серпня 2016 року.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик