Справа № 495/1024/18
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

08 серпня 2018 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючої одноособово - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі - Завацькій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності та просить суд визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, житловою площею - 28,5 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м.; та на ? частку автомобіля марки «TOYOTA RAV 4», загальний легковий універсал - 8, номер шасі/кузова, рами/ НОМЕР_1, які були придбані сторонами у період шлюбу, просить визнати за нею право власності на ? частину квартир та автомобілю, іншу ? частину квартири та автомобілю - виділити відповідачу, а також просить суд стягнути з відповідача на її користь витрати по оплаті судового збору та послуг адвоката.

В судове засідання представник позивачки ОСОБА_3 не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, фіксування судового процесу за допомогою звуко-записувального технічного засобу просив не здійснювати, заяву підтримав та просив її задовольнити.

В судове засідання представник відповідача ОСОБА_4 не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, фіксування судового процесу за допомогою звуко-записувального технічного засобу просив не здійснювати, вказав, що не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині розподілу спільного майна подружжя, щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу заперечує, у зв'язку з тим, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу понесених витрат.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, докази, суд вважає, що заява підлягає задоволенню по наступним підставам.

08 жовтня 2008 року позивачка та відповідач у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського міськрайонного управляння юстиції Одеської області, актовий запис №286 зареєстрували шлюб, який на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 серпня 2018 року був розірваний.

Від шлюбу мають дітей : ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування сторін у шлюбі, вони придбали наступне майно :

- двокімнатна квартира під номером АДРЕСА_1, житловою площею - 28,5 кв.м., загальною площею 51,6 кв.м., яка на підставі Договору купівлі-продажу квартири серії ВТС №68897, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу 14.02.2013 року та зареєстрованого в реєстрі за №308, належить позивачці - ОСОБА_1;

-автомобіль марки «TOYOTA RAV 4», загальний легковий універсал - В, номер шасі/кузова, рами/ НОМЕР_1, який на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2, виданого 29.06.2016 року належить ОСОБА_2.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст.69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України.

Відповідно до п. 23 та п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, при цьому до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч.1 ст.71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості ст.81 ЦПК України і це є її процесуальним обов'язком.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом..

Суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.49 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Згідно ч. 1 статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Приймаючи до уваги заяву адвоката в інтересах відповідача щодо визнання ним позову в частині розподілу спільного майна подружжя, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивачки в частині розподілу спільного майна подружжя.

Що стосується позовних вимог позивачки в частині виділення іншої ? частини квартири та автомобілю відповідачу, суд зазначає наступне. У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідач ОСОБА_2 жодних вимог щодо захисту своїх прав суду не заявляв. Тому суд вважає за необхідне відмовити позивачці у задоволенні позову в цій частині.

Що стосується позовних вимог позивачки в частині стягнення витрат на оплату судового збору та оплату послуг адвоката, суд зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів даної справи, позивачем не надано суд жодного належного та допустимого доказу, який документально підтверджує понесені позивачем витрати на правову допомогу, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у цій частині позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача.

Оскільки позовні вимоги позивача були задоволені, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині та стягнути з відповідача суму сплаченого позивачкою судового збору у розмірі 705,00 гривень.

Згідно статті 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно статті 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказі в їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, приймаючи до уваги все наведене вище, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, що підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.57, 60, 61, 69, 70-72 СК України, ст.ст.12, 13, 81, 133, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину автомобіля марки «TOYOTA RAV 4», марки «TOYOTA RAV 4», загальний легковий універсал - В, номер шасі/кузова, рами/ НОМЕР_1.

У задоволенні позовних вимог в частині виділення ОСОБА_2 ? частини квартири АДРЕСА_1 та ? частини автомобілю марки «TOYOTA RAV 4», марки «TOYOTA RAV 4», загальний легковий універсал - В, номер шасі/кузова, рами/ НОМЕР_1 - відмовити.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату послуг адвоката - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору, яка була сплачена ОСОБА_1 при подачі позову у сумі 705,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: