Справа №617/2002 09.08.2018
Провадження №22-ц/784/487/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 серпня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 617/2002

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Данилової О.О., Коломієць В.В.,

із секретарем - Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за заявою

ОСОБА_1

про

визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення місцевого суду Центрального району м. Миколаєва, ухвалене під головуванням судді Галагузи В.В. 31 січня 2002 року в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту рішення не зазначена

у с т а н о в и л а:

У січні 2002 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім.

В обґрунтування заяви посилалась на те, що з 1987 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 1992 році чоловік виїхав на роботу до Монголії та з того часу у неї відсутні відомості про його місцезнаходження, оскільки він не давав про себе знати.

ОСОБА_1 зазначала, що вона зверталась з листами до Всесоюзного виробничого об'єднання «Зарубежстрой», через яке оформлювався виїзд чоловіка, в Центральний РВ ММУ УМВС в Миколаївській області та адресне бюро з метою його розшуку, проте відповідей не отримала.

У 1996 році вона звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 у зв'язку з чим останній був оголошений у розшук.

Посилаючись на відсутність відомостей про місцезнаходження ОСОБА_2 більше року в місці його постійного проживання, заявниця просила визнати ОСОБА_2 безвісно відсутнім.

Рішенням місцевого суду Центрального району м. Миколаєва від 31 січня 2002 року заяву ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - безвісно відсутнім.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 7 травня 2018 року відновлено втрачене провадження по цивільній справі № 617/2002 за заявою ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою, яка перебувала на розгляді в Центральному районному суді м Миколаєва і по якій 31 січня 2002 року ухвалено рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що у період з квітня 1992 по 2002 рік, а також і в подальшому, він перебував у відрядженні у Монголії і ОСОБА_1 достовірно про це знала, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 18 ЦК УРСР (в редакції чинній на час винесення рішення), громадянин може бути в судовому порядку визнаний безвісно відсутнім, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Визнання фізичної особи безвісно відсутньою здійснюється за судовим рішенням на підставі встановлення кількох юридичних фактів:

1) відсутність особи в місці її постійного проживання (тобто за місцем реєстрації) протягом тривалого часу;

2) відсутність відомостей про місце знаходження такої особи в місці її постійного проживання і неможливість їх одержання усіма доступними способами;

3) закінчення одного року з моменту одержання останніх відомостей про місце перебування даної особи.

Порядок обчислення зазначеного строку залежить від того, чи можливо встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи. Якщо такий день можна встановити (отримання листа, телефонна розмова, від'їзд з місця постійного або тимчасового проживання, тощо ), початок перебігу річного строку починається з дня, наступного за днем одержання таких відомостей.

З матеріалів відновленого провадження та встановлених судом обставин вбачається, що підставою звернення ОСОБА_1 до суду з заявою про визнання свого чоловіка безвісно відсутнім стала тривала відсутність чоловіка за місцем постійного проживання та відсутність будь-яких відомостей про його місцезнаходження протягом більш ніж рік.

Так, з матеріалів справи вбачається, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. У 1992 році ОСОБА_2 поїхав працювати до Монголії.

Як пояснила заявниця до 1995 року вона спілкувалась з чоловіком, навіть приїздила до нього в Монголію. Проте, з 1996 року припинила отримувати від нього будь-які відомості. ЇЇ листи, направлені на почтову скриньку до Улан-Батора, Монголія, залишались без відповідей. Ніякої матеріальної допомоги від чоловіка протягом усього часу вона не отримувала. Тому у 1996 року вона змушена була звернутися до суду з заявою про стягнення аліментів, яка не була розглянута судом у зв'язку з неможливістю встановити місцезнаходження чоловіка. Зазначені обставини підтверджуються копією заяви про стягнення аліментів, направленої до Центрального районного суду м. Миколаєва ( а.с.51), довідкою Центрального районного суду м. Миколаєва (а.с. 23).

Заявниця намагалася з'ясувати можливе місце знаходження чоловіка у роботодавця, направивши запит до Всесоюзного виробничого об'єднання «Зарубежстрой», через яке оформлювався виїзд чоловіка, проте відповідей не отримала.

З відповіді начальника ОПР та МР Центрального РО НГУ УМВД України в Миколаївській області вбачається, що ОСОБА_3 оформив закордонний паспорт та вибув за межі України. Прийнятими розшуковими заходами встановити його місцезнаходження не вдалося ( а.с. 25).

Отже, ОСОБА_1 не мала можливості усіма доступними способами одержати інформацію про місце перебування чоловіка.

Із пояснень свідків, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, допитаних у судовому засіданні, вбачається, що з 1997 року вони не бачили ОСОБА_2 ні за місцем проживання, ні взагалі у м. Миколаєві. Їм відомо, що ОСОБА_6 тривалий час шукала свого чоловіка, зверталась до установ, які направляли його на роботу за кордон.

Враховуючи зазначені обставини, а саме відсутність ОСОБА_2 в місці його постійного проживання протягом тривалого часу, відсутність відомостей про місце знаходження його в місці постійного проживання і неможливість їх одержання усіма доступними способами більше ніж рік, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку наявним у справі доказам та дійшов вірного висновку про визнання його безвісно відсутнім.

Посилання ОСОБА_2 на те, що заявниця достовірно знала про те, що він протягом 1992-2002 років знаходився у відрядженні у Монголії та приховала від суду зазначені факти, колегія суддів не може прийняти до уваги оскільки докази про обізнаність ОСОБА_1 про те, що її чоловік живий та їй було відомо про місце його знаходження протягом 1999-2001 років в матеріалах справи відсутні. До того ж, відсутні дані і про те, що ОСОБА_2 весь цей час знаходився саме у відрядженні.

Як пояснила ОСОБА_1 у засіданні судової колегії вона не мала жодних відомостей про місце знаходження чоловіка з 1997 року, коли він останній раз приїздив до м. Миколаєва з метою отримання паспорта.

Надані ОСОБА_2 квитанції про грошові перекази на підтвердження обставин надання родині матеріальної допомоги, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки зазначені квитанції не містять інформації щодо дати відправлення грошових переказів.

До того ж, в засіданні судової колегії ОСОБА_1 пояснила, що ніякої матеріальної допомоги вона від чоловіка не отримувала. Надана останнім розписка про отримання заявницею 1600 доларів США, не відповідає дійсності, оскільки це кошти які ОСОБА_2 передав на погашення боргу перед іншої особою. Крім того, сума яка зазначена в розписці складала 600 доларів США, а одиниця є дописаною.

Доводи представника апелянта про те, що наявність оскаржуваного судового рішення стало підставою для винесення судом рішення по справі № 2-1-3141/02, яким його визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки зі змісту вищезазначеного рішення вбачається, що підставою для винесення такого рішення стала відсутність ОСОБА_2 в спірній квартирі без поважних причин з 1992 року.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції.

До того ж, ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутися до суду з заявою в порядку ст. 45 ЦК України про скасування зазначеного рішення.

Керуючись ст. ст.367, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення місцевого суду Центрального району м. Миколаєва від 31 січня 2002 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: О.О. Данилова

В.В. Коломієць

Повний текст судового рішення виготовлено 13 серпня 2018 року