АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2018 року

м. Чернівці

справа № 727/163/18

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Лисака І.Н., Одинака О.О.

секретаря Собчук І.Ю.

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 2 квітня 2018 року, головуючий у першій інстанції ОСОБА_3,

встановила:

ОСОБА_1 у січні 2018 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди.

Посилався на право власності на автомобіль марки ВАЗ моделі 21093 з номерним знаком СА 1952АІ.

Вказував, що ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Комплексні системи безпеки 2005» вчинено договір оренди автомобіля марки ВАЗ моделі 21093 з номерним знаком СА 1952АІ, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу ОСОБА_4 23 листопада 2006 року, зареєстрований в реєстрі за №9941.

Після чого між товариством з обмеженою відповідальністю «Комплексні системи безпеки 2005» та приватним підприємством «Орлан-2005» укладено договір суборенди автомобіля від 29 квітня 2015 року №1.

Зазначав, що приватним підприємством «Орлан-2005» було передано працівнику ОСОБА_2 транспортний засіб за актом приймання-передачі від

Справа №727/163/18ц

Провадження №22-ц/794/720/18 Головуючий у 1 інстанції Літвінова О.Г.

Категорія 34 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

10 березня 2016 року.

Між приватним підприємством «Орлан-2005» та ОСОБА_2 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 10 березня 2016 року №11-т.

Внаслідок халатного ставлення ОСОБА_2 до ввіреного йому майна, автомобіль марки ВАЗ моделі 21093 з номерним знаком СА 1952АІ потребує капітального ремонту.

Посилаючись на спричинення майнової та моральної шкоди у зв»язку з пошкодженням майна, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 22051 грн. та моральну шкоду в сумі 40000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 2 квітня 2018 року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 2 квітня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди задовольнити.

Зазначає про неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, передачі ОСОБА_2 автомобіля ВАЗ 21093 з номерним знаком СА 1952 АІ за

актом приймання-передачі від 10 березня 2016 року у технічно справному стані та придатному для використання, визначення розміру відшкодування звітом приватного підприємства «Ажіо» від 29 березня 2017 року, заподіяння моральної шкоди внаслідок пошкодження майна.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції керувався положенням статей 23, 1167, 1187, 1192 ЦК України та дійшов висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_2 обов»язку з відшкодування майнової та моральної шкоди.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про недоведеність пошкодження транспортного засобу внаслідок недбалого ставлення ОСОБА_2 до майна, розміру відшкодування за відсутності доказів стану транспортного засобу на час передачі ОСОБА_2, характеру немайнових втрат та обсягу страждань.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно частини першої та другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

В частині 2 (п. 3) цієї ж статті зазначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Встановлено, що відповідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 є власником автомобіля марки ВАЗ моделі 21093 з номерним знаком СА 1952АІ.

ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Комплексні системи безпеки 2005» вчинено договір оренди автомобіля марки ВАЗ моделі 21093 з номерним знаком СА 1952АІ, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу ОСОБА_4 23 листопада 2006 року, зареєстрований в реєстрі за №9941 (а.с.5).

Також між товариством з обмеженою відповідальністю «Комплексні системи безпеки 2005» та приватним підприємством «Орлан-2005» укладено договір суборенди автомобіля від 29 квітня 2015 року №1 (а.с.6).

Відповідно до п.1.1 наведеного договору товариством з обмеженою відповідальністю «Комплексні системи безпеки 2005» передано приватному підприємству «Орлан-2005» в суборенду автомобіль марки ВАЗ моделі 21093 з номерним знаком СА 1952АІ.

Водночас вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у трудових відносинах з приватним підприємством «Орлан-2005».

Між приватним підприємством «Орлан-2005» та ОСОБА_2 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 10 березня 2016 року №11-т (а.с.21).

На підставі п.1 договору працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довіреного роботодавцем автомобіля марки ВАЗ моделі 21093 з номерним знаком СА 1952АІ та його комплектуючі.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову

При цьому згідно зі п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

Предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є стягнення майнової та моральної шкоди.

Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав заподіяння шкоди ОСОБА_2, який перебуває у трудових відносинах з приватним підприємством «Орлан-2005», внаслідок халатного ставлення до автомобіля марки ВАЗ моделі 21093 з номерним знаком СА 1952АІ, переданого приватному підприємству «Орлан-2005» на підставі договору суборенди.

Отже, мають місце правовідносини між власником ОСОБА_1 та суборендарем приватним підприємством «Орлан-2005» з заподіяння шкоди та між приватним підприємством «Орлан-2005» та працівником ОСОБА_2 з заподіяння шкоди підприємству.

Згідно ч. 1 ст. 1722 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків.

Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Таким чином належним відповідачем за позовом ОСОБА_1 про стягнення майнової та моральної шкоди є приватне підприємство «Орлан-2005», відсутні підстави для покладення обов»язку з відшкодування ОСОБА_1 майнової та морально шкоди на ОСОБА_2

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Пунктом 4 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об»єднання справ і роз»єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об»єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз»яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом,запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов»язків.

За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

На підставі ч.2 наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У такому разі суд першої інстанції дійшов висновку про те, що не підлягає захисту право ОСОБА_1 на стягнення майнової та моральної шкоди за участі відповідача ОСОБА_2 внаслідок неправильного застосування норм матеріального права.

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи викладене рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 2 квітня 2018 року підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 2 квітня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 15 серпня 2018 року.

Головуючий підпис (ОСОБА_5Ю.)

Судді підписи (ОСОБА_6, ОСОБА_7О.)

З оригіналом згідно: