Справа № 378/1078/17 Головуючий у І інстанції Скороход Т. Н.
Провадження № 22-ц/780/2379/18 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 22 12.07.2018
П О С Т А Н О ВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою селянського фермерського господарства «Левада» на рішення Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест» до ОСОБА_2, селянського фермерського господарства «Левада» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними і визнання договорів оренди земельних ділянок поновленими та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест» про визнання недійсними додаткових угод,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ТОВ «Інтерагроінвест» звернулося до суду із вказаним позовом, який мотивувало наступним:

18 червня 2012 року між ТОВ «Інтерагроінвест» та ОСОБА_3, власником розташованих на території Іванівської сільської ради двох земельних ділянок, були укладені договори оренди даних земельних ділянок № 23 та № 22 терміном на 5 років. Дані договори були зареєстровані 19 грудня 2012 року в управлінні Держкомзему у Ставищенському районі Київської області, відтак термін дії договорів оренди закінчується 19 грудня 2017 року. 02 жовтня 2017 року до ТОВ «Інтерагроінвест» із письмовою заявою звернувся голова СФГ «Левада» ОСОБА_4 про передачу даному господарству земельних ділянок ОСОБА_3 та надав інформаційні довідки про реєстрацію 7 квітня 2016 року його договорів оренди з останньою за № та № 14243936. ТОВ «Інтерагроінвест» у передачі вказаних земельних ділянок СФГ «Левада» відмовило, оскільки спірні земельні ділянки перебували у його користуванні на підставі договорів оренди, які зареєстровані у встановленому законом порядку. Позивач, маючи переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк, 15 березня 2017 року надіслало на адресу ОСОБА_3 лист-повідомлення та додаткові угоди до договорів оренди вищезазначених земельних ділянок, відповідно до умов яких пропонували останній пролонгувати строк оренди до 31 грудня 2027 року.

01 лютого 2017 року ОСОБА_3 померла, спадкоємцем після смерті якої є ОСОБА_2, який звернувся до позивача про поновлення договірних відносин на новий термін. Проте, зареєструвати право оренди на поновлені договори оренди № 22, 23 від 18 червня 2012 року ТОВ «Інтерагроінвест» не може, оскільки є запис про інше речове право.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив суд визнати недійсними договори оренди земельних ділянок площею 4,7907 га (кадастровий номер НОМЕР_1) та площею 4,7905 га (кадастровий номер НОМЕР_2), розташованих на території Іванівської сільської ради Ставищенського району Київської області, укладені між ОСОБА_2 та СФГ «Левада» та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, інше речове право за № 24480068 та № 24479692 від 15 січня 2018 року, а також та визнати поновленими договори оренди № 23 та № 22 даних земельних ділянок, укладені між ТОВ «Інтенрагроінвест» та ОСОБА_2

До суду із зустрічною позовною заявою звернувся ОСОБА_2, посилаючись на те, що після отримання позову він дізнався про нібито укладені ним додаткові угоди № 1 до Договору оренди земельної ділянки № 23 від 18 червня 2012 року та №1 до Договору оренди земельної ділянки № 22 від 18 червня 2012 року. Вказані угоди підписані не ним, а на підставі довіреності від його імені працівником ТОВ «Інтерагроінвест» ОСОБА_5 При цьому вказана довіреність є нікчемною, оскільки довіреність на право розпорядження нерухомим майном не може бути посвідчена посадовою особою органу місцевого самоврядування. Самим же ОСОБА_2 істотні умови додаткових угод не узгоджувалися та не підписувалися, а тому на момент їх укладення було відсутнє його вільне волевиявлення щодо укладення договору, яке б відповідало його внутрішній волі, що є обов'язковою умовою. Підписання вищевказаної довіреності не є підтвердженням того, що він укладав додаткові угоди до договорів оренди землі і його дії були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даними угодами.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_2 просив суд визнати недійсними додаткову угоду № 1 від 18 грудня 2017 року до договору оренди земельної ділянки № 22 від 18 червня 2012 року щодо земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 та №23 від 18 червня 2012 року щодо земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, що укладені між ТОВ «Інтерагроінвест» та ним як правонаступником ОСОБА_3

Рішенням Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року позов ТОВ «Інтерагроінвест» задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач СФГ «Левада» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасуватита ухвалити нове, яким у задоволенні позову ТОВ «Інтерагроінвест» відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі. Зазначає, що суд дійшов хибного висновку про те, що позовні вимоги ТОВ «Інтерагроінвест» є обґрунтованими, судом не прийнято до уваги доводи його заперечення на позовні вимоги. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону, позовні вимоги ТОВ «Інтерагроінвест» задоволенню не підлягають.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що 18 червня 2012 року між ТОВ «Інтерагроінвест» та ОСОБА_3 були укладені договори оренди належних останній двох земельних ділянок терміном на 5 років, які були зареєстровані в Державному реєстрі 19.12.2012 року, відтак діють до 19.12.2017 року.

19 березня 2017 року від імені ОСОБА_3 до ТОВ «Інтерагроінвест» надійшла заява щодо того, що остання не має наміру продовжувати договірні відносини щодо оренди вищезазначених земельних ділянок, тому після збору урожаю 2017 року просила передати вищевказані земельні ділянки СФГ «Левада», з яким 19 березня 2016 року уклала відповідні договори оренди, які 07 квітня 2016 року були зареєстровані в Державному реєстрі.

01 лютого 2017 року ОСОБА_3 померла, після її смерті вказані земельні ділянки успадкував ОСОБА_2, який 09.08.2017 року отримав відповідні свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Судом було встановлено, що вищевказану заяву про відсутність наміру продовження оренди з ТОВ «Інтерагроінвест» підписала ОСОБА_3 та залишила у СФГ «Левада», яке згодом направило дану заяву до ТОВ «Інтерагроінвест».

Не погоджуючись з припиненням користування земельними ділянками, 16 березня 2017 року ТОВ «Інтерагроінвест» направило ОСОБА_3 листи-повідомлення щодо укладення додаткових угод до вищевказаних договорів оренди, запропонувавши останній продовжити строк дії договору до 31 грудня 2027 року та змінивши розмір орендної плати.

18 грудня 2017 року ТОВ «Інтерагроінвест» та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, який діяв на підставі довіреності, посвідченої 18 грудня 2017 року секретарем виконкому Іванівської сільської ради ОСОБА_7, уклали додаткові угоди до договорів оренди земельних ділянок № 22 та № 23 від 18 грудня 2012 року. Дані додаткові угоди не були зареєстровані у в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки в реєстрі щодо вказаних ділянок вже були зареєстровані договори оренди між СФГ «Левада» та ОСОБА_3

10 серпня 2017 року ОСОБА_2 як новий власник успадкованих ним земельних ділянок підписав договори оренди з СФГ «Левада», які 15 січня 2018 року були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. 02 січня 2018 року ОСОБА_2 уклав з СФГ «Левада» угоди про дострокове розірвання укладених між ОСОБА_3 та фермерським господарством договорів оренди земельних ділянок від 19 березня 2016 року, які також 15 січня 2018 року зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи, що договори оренди позивача були зареєстровані в Державному реєстрі 19.12.2012 року, вони діють до 19.12.2017 року. Оскільки після закінчення строку дії вказаних договорів ОСОБА_2 не звернувся до позивача з запереченням у їх поновленні, суд з посиланням на положення ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» визнав їх поновленими на той самий строк, а договори оренди землі між ОСОБА_2 та СФГ «Левада», що укладені 10 серпня 2017 року та зареєстровані 15 січня 2018 року, - недійсними. Також суд відмовив в задоволенні зустрічного позову.

З наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може. Як було встановлено в ході розгляду справи, попередній власник спірних ділянок ОСОБА_3, з якою ТОВ «Інтерагроінвест» й укладало первісні договори оренди, померла 01 лютого 2017 року. Порядок дій орендаря, який бажає скористатися наданим йому законом переважним правом та продовжити дію договору оренди в такому випадку чітко регламентований положеннями ч. 2 та 3 ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Зокрема, у разі смерті орендодавця до спливу строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

В ході розгляду справи було встановлено, що ТОВ «Інтерагроінвест» було достеменно відомо про факт успадкування спірних земельних ділянок ОСОБА_2, який 09.08.2017 року отримав відповідні свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Зазначені обставини в ході розгляду підтвердив як ОСОБА_2, так і представник ТОВ «Інтерагроінвест». В той же час передбаченої ст. 33 Закону України «Про оренду землі» процедури направлення спадкоємцю повідомлення про пролонгацію договорів оренди позивачем дотримано не було, відповідні повідомлення з проектами додаткових угод на адресу ОСОБА_2 не направлялися. При цьому, за думкою колегії суддів апеляційного суду, листи ТОВ «Інтерагроінвест» від 16 березня 2017 року не можуть вважатися таким повідомленням спадкоємця, оскільки направлялися не йому, а попередньому власнику землі, та не містили інформації щодо продовження оренди після смерті попереднього орендодавця. За таких умов передбачена законом процедура дотримана не була, в результаті чого позивач втратив своє переважне право на продовження оренди.

Не можуть обґрунтовувати наявності підстав для визнання договорів ТОВ «Інтерагроінвест» продовженими (поновленими) й положення ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки дана норма регламентує ситуацію, коли після закінчення строку оренди орендарю невідома воля орендодавця щодо подальшої оренди, відтак за відсутності заперечень проти продовження оренди зі сторони останнього та продовження користування землею, термін оренди продовжується. В даному ж випадку ТОВ «Інтерагроінвест» ще задовго до закінчення строку оренди отримало повідомлення від попереднього власника землі про небажання продовження оренди. За таких умов мова про те, що орендарю не була відома воля орендодавця щодо припинення оренди, в даному випадку йти не може. При цьому закон, встановлюючи кінцевий термін направлення листа про припинення оренди (місяць після закінчення строку оренди), жодним чином не регламентує, з якого часу власник може повідомити орендаря про своє небажання продовження оренди. Таким чином висновки суду першої інстанції щодо того, що таке повідомлення має бути направлене виключно вже після закінчення строку оренди, не ґрунтується на вимогах закону.

Звертає колегія суддів апеляційного суду увагу й на те, що свої позовні вимоги щодо визнання договорів оренди поновленими позивач обґрунтовував саме тим, що має переважне право на поновлення оренди перед іншими особами, а не фактом використання земельних ділянок після закінчення строку оренди за відсутності заперечень щодо цього з боку власника. Дані обставини є різними самостійними підставами для продовження оренди, які регулюються різними частинами ст. 33 Закону України «Про оренду землі». За таких умов задоволення судом першої інстанції позовних вимог на підставі норм та обставин, які не були заявлені позивачем, фактично є виходом за межі таких вимог, що чинним процесуальним законодавством не допускається.

З урахуванням наведеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення первісного позову не може вважатися законним.

Не погоджується колегія суддів апеляційного суду й з мотивами, якими суд першої інстанції керувався при вирішенні справи в частині зустрічного позову. Вирішуючи зустрічний позов, суд зазначив, що оскільки додаткові угоди №1 від 18 грудня 2017 року до договорів оренди земельних ділянок №23 і 22 від 18 червня 2012 року на даний час не зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правова підстава визнавати дані угоди недійсними відсутня. Саме з цих мотивів суд й відмовив у задоволенні таких вимог, що колегія суддів апеляційного суду вважає невірним.

Свої вимоги щодо визнання недійсними вищевказаних додаткових угод ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що вони були підписані не ним, а ОСОБА_5 , який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої секретарем виконавчого комітету Іванківської сільської ради. Так як відповідно до положень ч. 3 ст. 245 ЦК України довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, ОСОБА_2 вважає вказану довіреність нікчемною.За таких умов представник не мав права діяти від імені ОСОБА_2 при підписанні вищезгаданих угод, що в свою чергу веде до їх недійсності, так як волевиявлення на укладення договору висловила особа, яка не мала на це належних повноважень.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з наведеною позицією ОСОБА_2 Чинним цивільним законодавством, зокрема положеннями ст. 215 ЦК України, розрізняється два види недійсних правочинів: нікчемні та оспорювані. Нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зважаючи на вказану норму, лише той правочин, недійсність якого прямо зазначена в законі, є нікчемним, і окреме визнання його недійсним не вимагається. В усіх інших випадках правочин може вважатися недійсним виключно після ухвалення відповідного рішення судом.

Хоча положеннями ст. 245 ЦК України й встановлено, що не може бути посвідчена довіреність на право розпорядження нерухомим майном посадовою особою органу місцевого самоврядування, чинне законодавство не містить положень щодо того, що така довіреність апріорі є недійсною. Таким чином нікчемність даного правочину законом не встановлена, відтак недійсність довіреності має бути встановлена відповідним рішенням суду за результатами розгляду відповідної позовної вимоги.

У відповідності до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В даному випадку позовна вимога про визнання посвідченої секретарем виконавчого комітету Іванківської сільської ради довіреності від імені ОСОБА_2 на ОСОБА_8 недійсною не заявлялася, судове рішення з цього приводу не приймалося. За таких умов підстави вважати її недійсною у суду відсутні, що зумовлює й відсутність підстав для задоволення вимог зустрічного позову, які ґрунтувалися на відповідному посиланні ОСОБА_2

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду Київської області приходить до висновку про те, що вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 не підлягають до задоволення, однак з інших, ніж це зазначив суд першої інстанції, підстав.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення по суті справи нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу селянського фермерського господарства «Левада» задовольнити частково.

Рішення Ставищенського районного суду Київської області від 23 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест» до ОСОБА_2, селянського фермерського господарства «Левада» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними відмовити. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерагроінвест» про визнання недійсними додаткових угод відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк