Справа № 127/8538/18
Провадження № 22-ц/772/1555/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Зайцев А. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 серпня 2018 рокуСправа № 127/8538/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання : Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.06.2018 року, ухвалене у складі судді Федчишена С.А., дата складання повного судового рішення 12.06.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року ОСОБА_3 звернулася у суд з позовом до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2016 року розірвано шлюб між нею та ОСОБА_4 Від шлюбу є дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати разом з матір'ю. Відповідно до Консультативного висновку дитячого невролога від 04.04.2018 року, дитина потребує санаторно-курортного лікування. Позивачка має намір оздоровити доньку шляхом перебування на морі. З метою економії коштів, та враховуючи те, що мати та сестра позивачки проживають в Італії, ОСОБА_3 має намір в літній період відпочити з дитиною в Італії, проте відповідач не дає нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, оскільки побоюється, що позивач залишиться разом з дитиною проживати в Італії. На всі доводи позивачки, що вона не має наміру залишатись в Італії, що в інтересах дитини, надати їй можливість відпочити біля моря, розширити її кругозір за рахунок цікавих екскурсій та поспілкуватись з близькими родичами, відповідач не реагує. Позивачка з 2016 року неодноразово просила відповідача надати дозвіл, для того щоб звозити дитину на море, але всі ці роки він відмовляв.

Виходячи з наведеного, положень статті 7 СК України, статті 313 ЦК України, статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Порядку виїзду за кордон дітей громадян України, ОСОБА_3 просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн Європи - учасниць Шенгенської угоди : Італійської республіки, Грецької Республіки, Іспанії та Турецької Республіки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на строк з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року.

Згідно заяви про уточнення позовних вимог (а.с.41) представник позивача вказала на придбання квитків саме до Італійської республіки де проживає мати та сестра позивачки, що значно здешевлює відпочинок дитини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.06.2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правових підстав для задоволення позову немає, оскільки позивач просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини в чотири країни без визначення конкретної країни та без надання доказів в підтвердження фінансової спроможності забезпечити відпочинок дитини.

Суд також виходив з того, що дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька може мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, однак позивач просила надати дозвіл на виїзд до країн Європи - учасниць Шенгенської угоди: Італійської Республіки, Грецької Республіки, Іспанії та Турецької Республіки. Крім цього, позивач вказуючи на те, що вона їде на відпочинок до своєї матері та сестри в Італійську Республіку, які там мають власне житло, не надала доказів в підтвердження родинних відносин та про наявність у її родичів власного майна.

Подану позивачем заяву про зменшення розміру позовних вимог суд не прийняв до розгляду, оскільки вона була подана представником позивача в порушення вимоги п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував інтереси малолітньої дитини та позивача. Зазначає, що нею було уточнено країну до якої вона просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька, надала до суду роздруківку електронних квитків на літак. Вказує, що суд першої інстанції мав би сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав та визначити такий спосіб захисту прав дитини на оздоровчий відпочинок, який би не суперечив закону.

Посилається на те, що нею було надано суду консультативний висновок дитячого невролога, відповідно до якого дитина хворіє та їй рекомендовано санаторно-курортне лікування, копії придбаних квитків до Італії, докази того, що вона зверталася до відповідача з приводу надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон, однак такого дозволу відповідач не надав.

Суд також послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року в справі № 235/139-16-ц, згідно якої надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В заяві від 24.07.2018 року представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради просила при винесенні рішення у справі врахувати та захистити права дитини на відпочинок, свободу пересування, з урахуванням вимог чинного законодавства України щодо терміну перебування за кордоном та країни перебування.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту восьмого пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 263 ЦПК України визначає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.

У справі встановлено і не оспорюється сторонами, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.08.2013 року, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2016 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Консультативного висновку дитячого невролога від 04.04.2018 року, дитина потребує санітарно-курортного лікування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для задоволення позову немає, оскільки позивач просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої дитини в чотири країни без визначення конкретної країни та без надання доказів в підтвердження фінансової спроможності забезпечити відпочинок дитини.

Зазначений висновок суду першої інстанції апеляційний суд вважає помилковим.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимоги статті 264 ЦПК України, не звернув увагу на те, що позивачем було надано суду копії квитків до Італії, не враховано, що нею було уточнено до якої країни вона просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька, вказавши проміжок часу, надано консультативний висновок дитячого невролога від 04.04.2018 року, відповідно до якого дитині рекомендовано санаторно-курортне лікування.

Крім цього, на підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано до апеляційного суду копію свідоцтва про її народження, копію свідоцтва про народження її сестри ОСОБА_6, копію перекладу підтвердження реєстраційного обліку ОСОБА_6 в Республіці Італія, копію перекладу відомостей про сплату податків та нараховану заробітну плату ОСОБА_6, копію довідки на ім'я ОСОБА_3 про наявність коштів на рахунку.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позивачем визначено певний період виїзду дитини за кордон у позові - з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року. Згодом уточнено виїзд у заяві про уточнення позовних вимог - з 02.07.2018 року по 22.08.2018 року та уточнено країну виїзду - Італійська Республіка.

З'ясувавши всі необхідні у цій категорії справ обставини, суд першої інстанції не був позбавлений права частково задовольнити позов, визначивши у рішенні конкретну країни виїзду та його період.

Таким чином, судом не повно з'ясовано обставини по справі, зокрема не встановлено мету поїздки, країну і період, а також наявність близьких родичів у цій країні, та ухвалено рішення, яке ґрунтується на висновках, що не відповідають дійсним обставинам справи та суперечать інтересам дитини.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що відповідно до постанови Великої палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17, в якій Велика палата Верховного Суду відійшла від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року по справі № 235/139/16-ц (№ 6-15цс17), згідно якої розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема СК України, ВСУ вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини.

Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог та надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Італійської республіки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на строк з дня прийняття постанови апеляційного суду - 09.08.2018 року до 31.08.2018 року - в межах заявлених позовних вимог.

Керуючись підпунктом вісім пункту 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.06.2018 року у даній справі скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Італійської Республіки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на строк з 09.08.2018 року по 31.08.2018 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис Т. М. Шемета

Підпис О. С. Панасюк

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев

Повний текст постанови виготовлено 09.08.2018 року.