Постанова

Іменем України

09 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 161/6546/16-ц

провадження № 61-16454св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

боржник - ОСОБА_4,

Другий відділ державної виконавчої служби м. Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області,

заінтересовані особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, державне комерційне підприємство «Луцьктепло»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року у складі суддів: Грушицького А. І., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою на неправомірні дії начальника відділу та державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби (далі - ВДВС) м. Луцька Головного територіального управління юстиції (далі - ГТУЮ) у Волинській області.

Скарга мотивована тим, що від працівників Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області йому стало відомо, що з його пенсії в листопаді 2015 року утримано 533,70 грн згідно постанови державного виконавця. Зазначає, що жодних повідомлень з ВДВС не отримував. Внаслідок дій державного виконавця він втратив 2285 грн пенсії. Дії державного виконавця заявник оскаржував до начальника ВДВС, проте порушень в діях державного виконавця встановлено не було.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив:

визнати незаконними дії державного виконавця Шпірука В. Ю. щодо винесення постанови про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію та інші доходи боржника від 22 вересня 2015 року;

визнати незаконними дії начальника Другого ВДВС м. Луцька Шпоти М. Л. щодо не скасування постанови про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію та інші доходи боржника від 22 вересня 2015 року;

зобов'язати старшого державного виконавця Шпірука В. Ю. та начальника Другого ВДВС м. Луцька Шпоту М. Л. скасувати постанову про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію та інші доходи боржника від 22 вересня 2015 року;

стягнути з Другого ВДВС м. Луцьк на його користь грошові кошти сумі 2258 грн та сплачений судовий збір в розмірі 275,60 грн.

Справа розглядалася неодноразово.

Ухвалою суду від 27 вересня 2016 року скаргу задоволено частково.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 01 грудня 2016 ухвалу суду першої інстанції від 27 вересня 2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23 грудня 2016 року провадження в справі закрито в частині вимоги про стягнення з Другого ВДВС м. Луцька грошових коштів в сумі 2 258 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2017 року скаргу задоволено. Визнано неправомірними дії державного виконавця Другого ВДВС м. Луцька Шпірука В. Ю. щодо ухвалення постанови від 22 вересня 2015 року у виконавчому провадженні № 38124885 про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_4 Скасовано постанову державного виконавця Другого ВДВС м. Луцька Шпірука В. Ю. від 22 вересня 2015 року у виконавчому провадженні № 38124885 про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_4 Визнано неправомірною бездіяльність начальника Другого ВДВС м. Луцька Шпоти М. Л. щодо не скасування постанови державного виконавця Другого ВДВС м. Луцька Шпірука В. Ю. від 22 вересня 2015 року у виконавчому провадженні № 38124885 про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію та інші доходи боржника ОСОБА_4

При задоволенні скарги суд першої інстанції вказав, що державний виконавець Шпірук В. Ю., прийнявши до виконання виконавче провадження від іншого державного виконавця, за відсутності у виконавчому провадженні протягом тривалого часу будь-яких даних про хід виконання, не викликав боржника, не звернувся до стягувача з запитом, не перевірив виконання боржником рішення суду, і ухвалив постанову про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію. Такі дії державного виконавця суперечать вимогам закону, порушують права боржника, а постанова є неправомірною і підлягає скасуванню.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року ухвала Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2017 року скасована. Постановлено ухвалу про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_4 на неправомірні дії начальника відділу та державного виконавця Другого ВДВС м. Луцька ГТУЮ у Волинській області у Волинській області.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що: із квитанцій про сплату комунальних послуг за лютий, квітень, травень, червень 2013 року не вбачається, що ОСОБА_4 погашав заборгованість саме за судовим рішенням; боржник тривалий час не цікавився ходом виконавчого провадження до того моменту, поки не відбулося відрахування коштів із його пенсії; постанова про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію та інші доходи боржника від 22 вересня 2015 року винесена державним виконавцем відповідно до вимог законодавства; державний виконавець в ході примусового виконання рішення суду здійснював заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі його виконання, а також у спосіб та в порядку, передбаченому законодавством.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просить оскаржену ухвалу скасувати та залишити в силі ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 січня 2017 року. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди не здійснили належної оцінки доказів, та не встановили обставини справи, а саме, що: ОСОБА_4 повністю погасив заборгованість за послуги теплопостачання на виконання рішення суду; ОСОБА_4 вважав, що виконавче провадження закінчено; поточні платежі не стосуються заборгованості, оскільки останньої не було; саме державний виконавець порушив законодавство і тривалий час не цікавився ходом виконавчого провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Згідно частини п'ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сторони зобов'язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

Суди встановили, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2012 року постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ДКП «Луцьктепло» суму заборгованості за надані послуги з теплопостачання - 1875,11 грн, три проценти річних від простроченої суми заборгованості - 168,75 грн. Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ДКП «Луцьктепло» 214,60 грн. сплаченого судового збору, по 53,65 грн. з кожного.

22 травня 2013 року ДКП «Луцьктепло» звернулося до ВДВС Луцького МУЮ із заявою про примусове виконання виконавчого листа Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2/0308/4415 від 02 листопада 2012 року. Старшим державним виконавцем Другого ВДВС Луцького МУЮ Глазковим Є. Ю. 27 травня 2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

22 вересня 2015 року державним виконавцем Другого ВДВС Луцького МУЮ Шпіруком В. Ю. винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату/пенсію та інші доходи боржника, якою зобов'язано головного бухгалтера Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області утримати із пенсії боржника ОСОБА_4 1875,11 грн боргу, 383,35 грн судових витрат, 225,84 грн виконавчого збору та 50 грн витрат виконавчого провадження.

Апеляційним судом встановлено, що із квитанцій про сплату комунальних послуг за лютий, квітень, травень, червень 2013 року не вбачається, що ОСОБА_4 погашав заборгованість саме за судовим рішенням.

Апеляційним судом встановлено, що про внесення судового збору в сумі 214,60 грн до каси ДКП «Луцьктепло» за прибутковим касовим ордером № 815 від 10 червня 2013 року боржник не повідомив державного виконавця.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена ухвала постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Керуючись статтями 400, 401,406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель