Справа № 380/185/18 Головуючий у І інстанції Косович Т. П.
Провадження № 22-ц/780/2561/18 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв В. О.
Категорія 46 03.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кулішенка Ю.М., Яворського М.А.

за участю секретаря Гуторки А.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дібрівка-Агросервіс», відділу з надання адміністративних послуг у сфері державної реєстрації Тетіївської районної державної адміністрації Київської області про визнання недійсним договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки площею 2,8335 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Тетіївської міської ради, укладений між нею та СТОВ «Дібрівка-Агросервіс», який було зареєстровано за №04786 в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та СГ «Дібрівка-Агросервіс» було зареєстровано договір оренди земельної ділянки площею 2,8335 га. Вказаний договір не відповідає вимогам ст. 15 Закону України «Про оренду землі». Зокрема, у договорі не зазначено дати укладення, відсутні умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, що є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також визнання договору недійсним.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені у позовній заяві. ОСОБА_2 також зазначає, що спірний договір містить закреслення та дописки. Позивачу не зрозуміло, яким чином зареєстровано договір. У суді першої інстанції представник позивача наголошувала на тому, що позивач підписала договір у 2010 році, перша сторінка договору була не заповнена та ОСОБА_2 просила укласти договір на п'ять років. Прізвище та ініціативи ОСОБА_2 були написані не її почерком та під її підписом не стоїть дата. Примірник договору ОСОБА_2 отримала лише у листопаді 2017 року. До цього часу позивачу не було відомо про невідповідність укладеного договору вимогам законодавства, яке діяло на той час.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження учасникам справи було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

На адресу апеляційного суду від СТОВ «Дібрівка-Агросервіс» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що позивач звернулася до відповідача тоді, коли мала намір забрати земельну ділянку. Позивач не заперечує факт підписання даного договору. ОСОБА_2 ознайомлювалася зі змістом договору оренди землі і жодних зауважень з приводу його змісту не мала. Відсутність у договорі оренди землі певної істотної умови сама по собі є лише формальним приводом звернення до суду та не може вважатися підставою для визнання такого договору недійсним. Рішення про державну реєстрацію приймав державний орган, який мав відповідні повноваження. Відповідач уклав договір оренди строком на 10 років і ним належним чином виконуються умови договору оренди.

У відзиві на апеляційну скаргу відділ з надання адміністративних послуг у сфері державної реєстрації Тетіївської районної державної адміністрації Київської області вказує на те, що учасники правочину дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі. Під час розгляду справи судом вірно застосовано статті 203, 215 ЦК України, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального права. Крім того, відділ надання адміністративних послуг не проводив державну реєстрацію договору оренди, а тому він не може виступати відповідачем у справі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 2,8335 га, розташованої на території Височанської сільської ради Тетіївського району Київської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 (а.с.7).

03 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Дібрівка-Агросервіс» укладено договір оренди земельної ділянки, згідно якої ОСОБА_2 передала в оренду вищезазначену земельну ділянку. Договір укладено на 10 років. Даний договір зареєстрований в управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21 вересня 2012 року за № 04786 (а.с.8-9).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та не підтверджено належними доказами, що дійсно порушено її права відсутністю у договорі оренди земельної ділянки таких умов, як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 5 статті 6 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Згідно вимог ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України договір оренди землі є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 03 вересня 2012 року між ОСОБА_2 та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Дібрівка-Агросервіс» підписано договір оренди земельної ділянки, яка знаходиться на території Височанської сільської ради Тетіївського району Київської області.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказує на те, що договір оренди не містить дати його укладення, у договорі відсутня умова передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Спірний договір також не містить плану або схеми земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастрового плану земельної ділянки, акту визначення меж земельної ділянки в натурі, акту прийому-передачі об'єкта оренди, проекту відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно з законом.

Згідно зі ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невід'ємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Разом з тим, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Виходячи з того, що відповідно до статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушує право орендодавця відсутність у договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України "Про оренду землі", визначити істотність цих умов, а також з'ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року №6-233цс14.

Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то відсутність такої умови не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

Вказуючи на відсутність у договорі такої істотної умови як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, ОСОБА_2 не зазначила в чому саме полягає порушення її прав у зв'язку з відсутністю у договорі зазначеної умови.

Доводи позивача щодо відсутності у договорі таких невід'ємних його частин як схема земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки, акт приймання-передачі об'єкта оренди спростовуються матеріалами справи (а.с.53-56).

Посилання ОСОБА_2 на відсутність у договорі оренди дати його укладення є безпідставними, оскільки договір оренди містить дату підписання 03 вересня 2012 року. 21 вересня 2012 року договір оренди було зареєстровано в Управлінні Держкомзему у Тетіївському районі Київської області і з цього моменту він вважається укладеним. Підписуючи 03 вересня 2012 року договір оренди, сторони погодили у ньому строк дії договору, орендну плату, умови використання, збереження, повернення земельної ділянки, обмеження щодо її використання, права та обов'язки, зміну умов договору і припинення його дії, відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов договору. Однак, у силу вимог ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України, ст. 125 ЗК України договір оренди землі є укладеним з моменту його державної реєстрації, а саме з 21 вересня 2012 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що спірний договір містить закреслення, дописки, на акті прийому передачі земельної ділянки виправлена дата, тобто не зрозуміло до якого часу діє договір до 2020 року чи 2022 року.

Однак, закреслення та дописки, про які зазначає позивач, не впливають на права та обов'язки сторін за договором оренди, не змінюють суті договору та його умов та не є підставою для визнання договору оренди недійсним.

Згідно п. 7 договору оренди земельної ділянки договір укладено на десять років, тобто до 2022 року. Договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і державної реєстрації в порядку, визначеному чинним законодавством.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 зазначає, що у судовому засіданні її представник наголошувала на тому, що позивач підписала договір у 2010 році, перша сторінка договору була не заповнена та ОСОБА_2 просила укласти договір на п'ять років. Прізвище та ініціали ОСОБА_2 були написані не її почерком та під її підписом не стоїть дата.

Однак, такі пояснення є виключно твердженнями позивача і не підтверджені жодними доказами. Крім того, у матеріалах справи міститься акт прийому-передачі земельної ділянки від 21 вересня 2012 року, підписаний ОСОБА_2, в якому зазначено, що земельна ділянка передається позивачем згідно умов договору оренди землі від 03 вересня 2012 року.

Враховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладено та керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 05 квітня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 03 липня 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кулішенко Ю.М.

Яворський М.А.