АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6936/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

при секретарі - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Національного банку України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою представника Національного банку України - Донченка Олександра Григоровича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 р.

встановив:

у серпні 2017 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати його звільнення з посади головного економіста відділу приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища з 17.07.2017 на підставі п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України незаконним, скасувати наказ №2422-к від 14 липня 2017 р. про його звільнення, поновити його на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 р. позов було задоволено - визнано незаконним та скасовано наказ №2422-к від 14 липня 2017 р. про звільнення позивача з роботи, стягнуто середній заробіток в сумі 192 654 грн., вирішено питання про негайне виконання рішення суду та судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - Донченко О.Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та недоведеність обставин, які суд вважав встановленими.

В ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» закріплено, що у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &quдн;Голос України&quга; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_5, представника відповідача - Калугіної О.А., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

При зверненні до суду з позовом, позивач вказував, що він з 02 червня 2016 р. працював у відповідача на посаді головного економіста відділу приймання та видачі управління роботи з готівкою Центрального сховища Національного банку України, а всього пропрацював у відповідача на різних посадах понад 13 років. 12.05.2017 його було попереджено про наступне звільнення в зв'язку зі скороченням штату працівників окремих підрозділів, а наказом №2422-к від 14 липня 2017 р. звільнено з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане звільнення він вважає незаконним та просить скасувати наказ про звільнення, оскільки при звільненні йому не було запропоновано інші вакантні посади, а крім того, він має переважне право на залишення на роботі. В зв'язку з цим позивач просив поновити його на раніше займаній посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 р. позов було задоволено - визнано незаконним та скасовано наказ №2422-к від 14 липня 2017 р. про звільнення позивача з роботи, стягнуто середній заробіток в сумі 192 654 грн., вирішено питання про негайне виконання рішення суду та судові витрати.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у період з 12.05.2017 по 17.07.2017 мав вакантні посади, проте не запропонував їх позивачу, що є порушенням порядку вивільнення працівників, передбаченого в ст. 49-2 КЗпП України.

Такий висновок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 43 Конституції України, ст. 40, 49-2, 235 КЗпП України.

Як видно з матеріалів справи, позивач працював у відповідача за 27.05.2004, а на посаді головного економіста відділу приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища - з 18.04.2016. 12.05.2017 позивачу було вручено Попередження про те, що посада, яку він обіймає, підлягає скороченню і його буде звільнено через два місяці. При цьому позивачу не було запропоновано жодної вільної посади (а/с 16). Наказом №2422-к від 14.07.2017 позивача було звільнено з роботи з 17.07.2017 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

В п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено однією з підстав розірвання трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого ним органу зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Ст. 49-2 КЗпП України врегульовано порядок вивільнення працівників. Зокрема, закріплено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

В апеляційній скарзі представник Національного банку України зазначає, що відповідачем було дотримано всіх вимог трудового законодавства, оскільки дійсно мали місце зміни в структурі та чисельності працівників Центрального сховища та перерозподіл функцій між структурними підрозділами центрального апарату Національного банку України, про що Правлінням 23.02.2017 було прийнято рішення №97-рш. На виконання цього рішення 02.03.2017 було прийнято наказ №700-к «Про скорочення штату працівників окремих структурних підрозділів Центрального сховища». Однак позивач не оспорював вказаного факту і суд першої інстанції не робив висновку щодо доцільності таких структурних змін та що скорочення штату не відбулось.

Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач порушив процедуру завчасного повідомлення про наступне звільнення позивача. Однак такого висновку в рішенні суду першої інстанції не міститься.

Також є помилковим довід апелянта про необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо порушення відповідачем положень ст. 42 КЗпП України відносно переважного права позивача на залишення на роботі, оскільки вказана обставина, хоча і була вказана позивачем в позовній заяві, однак жодного доказу щодо неї сторонами по справі подано не було і висновку щодо порушення відповідачем цієї норми закону також судом зроблено не було. Тому є безпідставним посилання апелянта в апеляційній скарзі на факт накладення на позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани наказом №169 від 19.06.2015 та зазначення про неналежне виконання позивачем своїх обов'язків, оскільки його було звільнено з іншої підстави.

Посилання апелянта на те, що у відповідача була відсутня можливість перевести позивача з його згоди на іншу роботу в тій же установі, є безпідставним. Представником відповідача в суд першої інстанції було надано довідку від 08.02.2018 за підписом директора Департаменту персоналу, в якій вказується, що за період з 12.05.2017 по 17.07.2017 у центральному апараті Національного банку України було прийнято на роботу 40 працівників, серед яких були посади головного та провідного економіста, інші посади, звільнено з роботи 54 особи, кількість вакантних посад - 1 посада (без зазначення її назви) (а/с 166). Представник відповідача в суді апеляційної інстанції не змогла пояснити, чому кваліфікація позивача не дозволяла йому обіймати вказані посади і чому вони не були запропоновані йому в період до звільнення.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу був визначений судом першої інстанції на підставі Довідки, виданої відповідачем, і ним не оспорюється.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Національного банку України - Донченка Олександра Григоровича залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 21 серпня 2018 року.

Головуючий

Судді