Справа № 2/331/3/18
№ 331/5245/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.06.2018 р. м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Антоненко М.В.

за участю секретарі Андрієнко С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «Дельта банк» звернулось до суду із позовом в я кому вказує на те, що 27 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та ОСОБА_1 - відповідачем по справі було укладено кредитний договір № 0706/1207/45-004, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 130 000,00 дол. США з розрахунку 11,90 % річних на строк з 27.12.2007 року по 27.12.2029 рік.

В частині надання кредитних коштів AT «Сведбанк» свої зобов'язання виконав в повному обсязі.

25.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, AT «Сведбанк» передає (відступає) AT «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого AT «Дельта Банк» замінює AT «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від AT «Сведбанк» до AT «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до AT «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість AT «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Таким чином, керуючись Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, AT «Дельта банк» набуло статус Нового кредитора згідно ст.ст. 512, 513 процесуальних прав та обов'язків Нового Кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу вказаних норм 25.05.2012 року AT «Сведбанк» відступило свої права вимоги заборгованості за Кредитними договорами, у тому числі, але не виключно за кредитним за договором № 0706/1207/45-004, Публічному акціонерному товариству «ДЕЛЬТА БАНК», що підтверджується Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25.05.2012 року.

Отже, відповідно до вищевказаного Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами AT Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання кредитних коштів № 0706/1207/45-004 від 27.12.2007 року Іпотекодавець ОСОБА_1 за договором іпотеки № 0706/1207/45-004 -Z-1 від 27.12.2007 року передав в іпотеку нерухоме майно:

квартира № 6, що складається з 3 житлових кімнат, загальною площею 85,5 кв. м., житлова площа -38,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Швецовою О.С. запорізького міського нотаріально округу, 27.12.2007 р. №1801.

На підставі ст.514 ЦК України та вказаного Договору до ПАТ «Дельта банк» перейшло право вимоги, що виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у персовісного кредитора.

Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно о ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на Уставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині.

Відповідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним і пов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.36 ЗУ «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і потекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим, станом на 07.07.2015 року за Відповідачем наявна заборгованість у сумі 1826507,96 грн., з яких:

тіло кредиту- 1601218,48 грн.;

відсотки - 223053,74 грн.;

пеня-105904,95 грн.;

сума за ставкою 3% від простр. заборг.по тілу - 3222,41 грн.

сума за ставкою 3% від простр. заборг.по процентам - 3484,20 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підставі ст.ст. 509, 526 ЦК України новий кредитор ПАТ «Дельта банк» має право вимагати виконання зобов'язання на свою користь.

В рахунок виконання основного зобов'язання Позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 ЗУ Про іпотеку».

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Відповідно до п.39 Постанови пленуму ВСУ №5 від 30.04.2012 року, суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. В разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК право вимагати застосування його судом.

Враховуючи невизнання та порушення прав Іпотекодержателя, існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність Іпотекодержателю.

Враховуючи спосіб захисту прав, передбачений ст.16 ЦК України, існують всі підстави для знання права власності за Позивачем.

Позивач має право вимагати захисту свого права власності та усунення його порушень на підставі наведених нижче норм:

Відповідно до ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення го права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, і можуть порушити його право або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.321 ЦК України, ніхто не може бути обмежений у здійсненні права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його і конання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника ввернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або конання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Відповідно до п. 11. Іпотекодавець набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених Основним зобов'язанням та Договором Іпотеки, у

тому числі у випадку одноразового прострочення Основного зобов'язання.

Відповідно до п. 12 іпотечного договору № 0706/1207/45-004-Z-1 від 27.12.2007 року, звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем:

12.1. За рішенням суду.

12.2. У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

12.3. Згідно з застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладеним в пп. 12.3.1. та 12.3.2.

Посилаючись на вищенаведені обставини, позивач ПАТ «Дельта Банк» просить суд:

В рахунок погашення заборгованості в сумі: 1826507,96 грн., з яких:

тіло кредиту - 1671350,90 грн.;

відсотки - 134597,29 грн.;

пеня - 19512,62 грн.;

сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 1047,15 грн.

за кредитним договором № 0706/1207/45-004 від 27.12.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки з ОСОБА_1, а саме:

квартиру № 6, що складається з 3 житлових кімнат, загальною площею 85,5 кв. м., житлова площа -38,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Швецовою О.С. запорізького міського нотаріально округу, 27.12.2007 р.№ 1801.

Визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» () право власності на квартиру № 6, що складається з 3 житлових кімнат, загальною площею 85,5 кв. м., житлова площа -38,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача ПАТ «Дельта банк» позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_1 проти позову заперечував, вважав вимоги ПАТ «Дельта банк» необґрунтованими, надав суду письмові пояснення.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, вивчив надані докази дійшов наступних висновків.

Фактичні обставин справи підтверджуються копіями письмових доказів, вивчених та оголошених в судовому засіданні: кредитного договору з додатками № 0706/1207/45-004 від 27.12.2007 року; додаткової угоди № Івід 29.12.2008 р. до Кредитного договору № 0706/1207/45-004 від 27.12.2007 року; додаткової угоди № Івід 06.01.2010 р. до Кредитного договору № 0706/1207/45-004 від 27.12.2007 року; договору іпотеки № 0706/1207/45-004-Z-1 від 27.12.2007 року; довідкою про стан заборгованості; листом-вимоги AT «Дельта Банк» до Відповідача; реєстру поштового відправлення лист-вимог AT «Дельта Банк» до Відповідача; договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між AT «Сведбанк» та AT «Дельта банк» від 25.05.2012 року; Витягу з Додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами між AT «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25 травня 2012року; свідоцтва про державну реєстрацію AT «Дельта банк»; постанови № 150 від 02 березня 2015 року Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних»; рішення №51 від 02 березня 2015 року Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельта банк»; рішення №71 від 08 квітня 2015 року Виконавчої дирекції фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про внесення змін до рішення виконавчої дирекції Фонду від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Дельтабанк».

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно п. 10.3 Договору іпотеки, іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із п. 11, 12 Договору іпотеки, Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки або за рішенням суду або в безспірному порядку, або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який викладено в п.п. 12.3.1, 12.3.2 цього Договору.

У п. 12.3.1 договору іпотеки зазначено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", шляхом надання Іпотекодержателю права на реєстрацію права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку. Підставою для реєстрації права власності на предмет іпотеки є договір про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Таким чином, договором іпотеки не було передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку», що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Тобто чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

У п. 38 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Стаття 39 Закону України «Про іпотеку» регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації за рішенням суду виключно шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду суди першої та апеляційної інстанцій правильно вирішили спір по суті, відмовивши в позові, та враховуючи на наявне в іпотечному договорі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пунктах4 та 5 договору іпотеки, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору, який сторони встановили самостійно в іпотечному договорі.

Згідно статті 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про

звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:

- загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю

з вартості предмета іпотеки;

- опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя;

- заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;

- спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;

- пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;

- початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

В позовній заяві банк взагалі не зазначає, про початкову ціну предмету іпотеки на яке звертається стягнення.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку» можна дійти до висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, тобто шляхом зазначення конкретної ціни в грошовому виразі.

Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду передбачає обов'язкове зазначення ціни предмету іпотеки.

Вказаний правовий висновок підтверджується постановами Верховного суду України, зокрема, №6-61цс15, 6-1561цс15, 6-449цс15 та іншими.

Позивачем не було зазначено в позовній заяві ціни продажу предмета іпотеки. Оскільки позовні вимоги, заявлені позивачем суперечать вимогам ст. 38-39 Закону України «Про іпотеку» а суд не вправі вийти за межі позовних вимог, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись 213 - 216 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Згідно п.п.15.5 п.15 ч.1 Розділу ХІII «Перехідні положення» ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя: М.В. Антоненко