Провадження № 2/761/1491/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

25 червня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.

та представників позивача: ОСОБА_1,ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у загальному позовному провадження в заочному порядку в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Лекс», ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до Приватного підприємства «Лекс» (далі - відповідач 1), ОСОБА_4 (далі - відповідач 2) про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.02.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Відчуження зазначеної квартири сторони за договором здійснили за 1 635 410 грн. Як було встановлено позивачем, на момент підписання договору купівлі-продажу вказана квартира належала відповідачу 2 за реєстровим номером №2142, як Іпотекодержателю на підставі Договору іпотеки, посвідченого 19.07.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець P.O.

В той же час, 23.09.2016 року відповідач 1 отримав у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Морозової С.В. дублікат договору купівлі-продажу квартири та здійснив за собою реєстрацію права власності.

Позивач вважає себе законним та правомірним власником квартири, оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу відповідач 2 мала зареєстроване право відчужувати зазначене майно шляхом укладання договорів купівлі-продажу та дана інформація перевірена нотаріусом. Але відповідачем 1 не визнається право власності позивача на квартиру, в зв»язку з чим вона змушена звернутись до суду, де просила суд визнати її добросовісним набувачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та право власності за нею на зазначену квартиру.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Ухвалою суду від 30.11.2017 року відкрито провадження у даній справі.

Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Ухвалою судді від 19.02.2018 року призначено підготовче судове засідання, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження.

Протокольною ухвалою суду від 12.04.2018 року відкладено проведення підготовчого судового засідання.

Протокольною ухвалою суду від 25.06.2018 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що протоколом №10 проведення другого повторного аукціону (торгів) з можливістю зниження початкової вартості від 25.09.2015 року (лот - двокімнатна кватира загальною площею 203,2 м2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1), переможцем торгів визначено ОСОБА_7, учасника номер 2, що запропонувала ціну1 507 840,00 грн. (без ПДВ).

Актом про передання права власності на нерухоме майно придбаного на аукціоні від 12.10.2015 року, засвідчено, що ПП «ЛЕКС» передало у власність ОСОБА_7, що придбала за результатами відкритого аукціону та прийняла у власність нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 203,2 м2, житловою площею 169,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Окрім цього, 12.10.2015 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. видано свідоцтво, яким посвідчено, що ОСОБА_7 належить на праві приватної власності нерухоме майно, що складається з квартири АДРЕСА_1, що складається з двох кімнат, загальною площею 203,2 м2, житловою площею 169,3м2.

Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності зазначено, що власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_7 (дата формування - 12.10.2015 року).

05.01.2016 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_7 (позичальник) укладено Договір позики, відповідно до якого позивальник позичив у позикодавця гроші в розмірі 4 250 000,00 грн.

09.07.2016 року між ОСОБА_4 (іпотекодержатель) та ОСОБА_7 (іпотекодавець) укладено Договір іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О.

Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору іпотеки, відповідно до умов цього договору іпотекодавець передає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 203,2 кв.м., житловою площею 169,3 кв.м., розташованому за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок забезпечення виконання зобов»язань ОСОБА_7 за договором позики, укладеним між сторонами 15.01.2016 року.

Згідно п. 6.5. Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись у позасудовому порядку шляхом продажу іпотеко держателем предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Такий порядок проводиться з урахуванням особливостей, встановлених ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Окрім того встановлено, 01.02.2017 року між ОСОБА_10, що діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_4, яка є іпотекодержателем, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О.

У відповідності до умов вказаного Договору купівлі-продажу, квартира, що відчужується за даним договором знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку належить ОСОБА_7 Право продажу вказаної квартири належить іпотекодержателю.

У відповідності до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_3 є власником квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1, загальною площею - 203,2 кв.м., житловою площею - 169,3 кв.м.

Проте, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо об»єкта нерухомого майна (дата формування - 01.11.2017 року), 02.10.2017 року зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ПП «ЛЕКС» на підставі дубліката договору купівлі-продажу нерухомого майна, виданого 23.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Проте, позивачем не надано суду доказів про те, що право власності на квартиру не визнається відповідачами.

Окрім того, позивач стверджує, що вона є добросовісним набувачем квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, про що слід зазначити наступне.

Ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

В той же час, ст. 330 ЦК України визначено, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (ст. 338 ЦК України).

У відповідності абз. 1 до п. 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законами. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Також судом враховано, що у відповідності до вимог ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до Закону.

Між тим, як вбачається з існуючих копій документів на власників спірної квартири, то не було зареєстроване у встановленому законом порядку право власності на неї у Державному Реєстрі речових прав на нерухоме майно за особами, від яких перейшло право власності до позивача (ОСОБА_7, ОСОБА_4.). Доказів зворотнього стороною позивача не надано, оскільки з наданого станом на 01.11.2017 року витягу з Реєстру такої реєстрації не вбачається.

Приймаючи рішення у цій частині, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Так під час проведення підготовчого засідання, яке проводилось за участі представника позивача, останнім не заявлялись клопотання щодо витребування, забезпечення доказів. Позивач повідомив про відсутність додаткових доказів, зазначив, що докази долучено до матеріалів справи.

Таким чином, надаючи оцінку наданим доказам з відсутності доказів існування зареєстрованого права власності за особами, що реалізували позивачу квартиру за договором від 01.02.2017 року, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Так, у відповідності до положень ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чиє залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, відсутність у позивача порушених цивільних прав чи обов'язків у зв'язку з відсутністю реєстрації за ним та особами, що реалізували йому квартиру, права власності, не породжує для нього права на захист, тобто права на звернення із цим цивільним позовом.

На підставі вищевикладеного, враховуючи ту обставину, що суду не надано доказів того, що право власності позивача на вказану квартиру оспорюється, беручи до уваги те, що добросовісність набуття не може бути предметом позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна, в той же час, коли такий позов на даний час не пред»явлено, у суду відсутні законні підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 41, 92 Конституції України, ст. ст. 3, 16, 328, 330, 338, 392ЦК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 211, 258, 263, 264, 265, 268, 280, 352 ЦПК України, Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Лекс», ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, - залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст виготовлено 04.07.2018 року