Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 330/1979/16-ц

провадження № 61-36201св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: фізична особа - підприємець ОСОБА_6 та фізична особа - підприємець ОСОБА_7,

представник відповідачів - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у складі судді Куценко О. О. та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6 Я.) про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення з роботи, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2010 року між нею та ФОП ОСОБА_6 укладено трудовий договір, згідно з умовами якого ФОП ОСОБА_6 прийняла її на роботу на посаду продавця (реалізатора) продовольчих товарів у магазині (кіоску) з реалізації хлібобулочних виробів, який розташований на вул. Молодих Патріотів у смт Якимівка Запорізької області. Зазначений договір було зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості.

Згідно з умовами договору відповідач брала на себе зобов'язання оплачувати її працю із розрахунку 120 % мінімальної заробітної плати на місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 год. з наданням 1 години перерви на обід, вихідні дні: субота, неділя, а також відповідач повинна була надавати щорічну оплачувану відпустку тривалістю 24 дні.

Після укладення зазначеного договору вона почала виконувати взяті на себе обов'язки продавця, однак середній розмір її заробітної плати становив 30 % від мінімальної заробітної плати.

26 вересня 2013 року позивач звільнена за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням, трудовий договір було розірвано, про що зроблено відповідний запис у договорі.

На підставі зазначеного ОСОБА_4 остаточно просила стягнути з ФОП ОСОБА_6 на її користь заробітну плату, яка не була виплачена їй під час звільнення з роботи, в розмірі 32 494,56 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 26 вересня 2013 року до 29 листопада 2016 року в розмірі 52 303,20 грн.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7 В.) про стягнення заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення з роботи, та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що 01 жовтня 2013 року між нею та ФОП ОСОБА_7 укладено трудовий договір, згідно з умовами якого ФОП ОСОБА_7 прийняла її на роботу на посаду продавця (реалізатора) продовольчих товарів в магазині (кіоску) з реалізації хлібобулочних виробів, який розташований на вул. Молодих Патріотів в смт Якимівка Запорізької області. Зазначений договір було зареєстровано в Мелітопольському міському центрі зайнятості.

Згідно з умовами договору відповідач брала на себе зобов'язання оплачувати її працю із розрахунку не менше, ніж мінімальна заробітна плата в місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 год. з наданням 1 години перерви на обід, вихідні дні: субота та неділя, також відповідач повинна була надавати щорічну оплачувану відпустку тривалістю 24 дні.

Після укладення зазначеного договору вона почала виконувати взяті на себе обов'язки продавця, однак середній розмір заробітної плати становив 30 % від мінімальної заробітної плати.

30 травня 2016 року позивач звільнена за статтею 36 КЗпП України за згодою сторін, трудовий договір було розірвано, про що зроблено відповідний запис у договорі.

Після звільнення ОСОБА_4 зверталася до відповідача з проханням провести з нею розрахунок із заробітної плати з урахуванням умов договору, відповідач до часу звернення до суду такий розрахунок не провела.

На підставі зазначеного позивач остаточно просила стягнути з ФОП ОСОБА_7 на її користь заробітну плату, яка не була виплачена їй під час звільнення з роботи, в розмірі 28 244,30 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30 травня до 29 листопада 2016 року в розмірі 8 484,00 грн.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 26 грудня 2016 року цивільні справи об'єднані в одне провадження та присвоєно номер 330/1979/16-ц.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 невиплачену заробітну плату з 01 вересня 2010 року до 26 вересня 2013 року у розмірі 32 494,56 грн.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 невиплачену заробітну плату з 01 жовтня 2013 року до 30 травня 2016 року у розмірі 28 244,30 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надані відповідачами докази не підтверджують виплату позивачу заробітної плати, а надані позивачем розрахунки заборгованості із заробітної плати не суперечать обставинам справи та не спростовані відповідачами. В частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід відмовити, оскільки позивач пропустила строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 10 квітня 2018 року рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у цій справі скасовано та прийнято нову постанову. Позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заробітну плату, яка не була виплачена працівнику під час звільнення, в сумі 32 494,56 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 43 618,90 грн без відрахування обов'язкових податків і платежів.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 заробітну плату, яка не була виплачена працівнику під час звільнення, в сумі 18 981,70 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5 137,00 грн без відрахування обов'язкових податків і платежів

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 665,60 грн в дохід держави.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_7 судовий збір в розмірі 106,96 грн в дохід держави.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що є підстави для стягнення заробітної плати з ФОП ОСОБА_6, яка не була виплачена працівнику під час звільнення з 01 вересня 2010 року по 26 вересня 2013 року у розмірі 32 494,56 грн. За листками непрацездатності ОСОБА_4 отримала від ФОП ОСОБА_7 кошти в загальному розмірі 9 050,00 грн (без відрахування обов'язкових податків і платежів), а тому з ФОП ОСОБА_7 підлягає стягненню 19 194,39 грн. Оскільки остаточний розрахунок з працівником ОСОБА_4 не проведено, помилковим є висновок суду першої інстанції щодо пропуску строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України, та наявність підстав для відмови в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів середнього заробітку, а тому слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі є підприємцями, які здійснюють свою діяльність без створення юридичної особи, а тому від них не вимагається ведення касової книги та оформлення касових операцій прибутковими та видатковими касовими ордерами, у тому числі з виплат заробітної плати; надані відповідачами докази підтверджують належне виконання ними своїх обов'язків перед позивачем; рішення суду апеляційної інстанції ухвалене у справі № 330/1980/16-ц, а не у цій справі № 330/1979/16-ц.

У липні 2018 року від ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить касаційну скаргу відхилити та залишити судові рішення без змін.

14 серпня 2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про зупинення виконання постанови суду апеляційної інстанції до закінчення касаційного провадження у справі.

Заява мотивована тим, що постановою державного виконавця у виконавчому провадженні № 56560178 на виконання виконавчого листа від 30 травня 2018 року № 330/1980/16 на майно ОСОБА_6 накладено арешт, що призведе до звернення стягнення на квартиру боржника; правовідносини у цій справі не передбачають поворот виконання рішення у разі його скасування.

Відповідно до частини першої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Заява про зупинення виконання має містити обґрунтування необхідності зупинення виконання рішення.

Оскільки наведені у заяві доводи не дають підстав для висновку про необхідність зупинення виконання судового рішення до закінчення касаційного провадження, у задоволенні заяви слід відмовити.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Суд установив, що 01 вересня 2010 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_6 укладено трудовий договір, який 14 вересня 2010 року зареєстрований у Мелітопольському міському центрі зайнятості.

За умовами трудового договору ФОП ОСОБА_6 прийняла ОСОБА_4 на посаду продавця продовольчих товарів та зобов'язалась оплачувати працю позивача з розрахунку 120 % мінімальної заробітної плати на місяць, при цьому час виконання робіт з 08-00 до 17-00 год. з наданням 1 години перерви на обід, вихідні дні: субота та неділя, та щорічної оплачуваної відпустки тривалістю 24 дні.

26 вересня 2013 року ОСОБА_4 звільнена за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

01 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_7 укладено трудовий договір, який 02 жовтня 2013 року зареєстрований у Мелітопольському міському центрі зайнятості.

Згідно з пунктами 3, 4 договору ФОП ОСОБА_7 зобов'язалась оплачувати працю ОСОБА_4 з розрахунку не менш, ніж мінімально встановлений розмір заробітної плати на місяць, час виконання робіт з 08-00 до 17-00 год. з наданням 1 години перерви на обід з 12 до 13 год.

30 травня 2016 року ОСОБА_4 звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Відповідно до пункту 3.8 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 (чинного на час проведення розрахунків, далі - Положення), виплати, пов'язані з оплатою праці, проводяться касиром підприємства або за видатковими касовими ордерами на кожного одержувача чи за видатковими відомостями.

Належним і допустимим доказом про виплату працівнику належної йому заробітної плати є платіжні (видаткові) відомості на виплату заробітної плати.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано виходили з того, що відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_4 ФОП ОСОБА_7, які не містять підпису позивача про отримання заробітної плати, можуть свідчити лише саме про нарахування коштів, а не отримання заробітної плати ОСОБА_4

Записи ОСОБА_7 в робочих зошитах, на які відповідач посилається як на доказ виплати позивачу заробітної плати, містять інформацію лише про період з 09 вересня 2015 року до 01 січня 2016 року, не мають розшифровки підпису особи, яка, за твердженням відповідача, отримала зазначені у зошиті суми як заробітну плату.

Суди встановили, що ОСОБА_4 працювала у відповідача ФОП ОСОБА_9 з 01 вересня 2010 року до 26 вересня 2013 року, розмір мінімальної заробітної плати за цей період становив від 888,00 грн до 1 147,00 грн на місяць.

Загальна сума заробітної плати у розмірі мінімально встановленої законом: за вересень 2010 року - 888,00 грн; за жовтень, листопад 2010 року - 1 814,00 грн (907,00 грн х 2 міс. = 1 814,00 грн); за грудень 2010 року - 922,00 грн; з січня до березня 2011 року - 2 823,00 грн (941,00 грн х 3 міс. = 2 823,00 грн); з квітня до вересня 2011 року - 5 760,00 грн (960,00 грн х 6 міс. = 5 760,00 грн); за жовтень, листопад 2011 року - 1 970,00 грн (985,00 грн х 2 міс. = 1 970,00 грн); за грудень 2011 року - 1 004,00 грн; з січня до березня 2012 року - 3 219,00 грн (1 073,00 грн х 3 міс. = 3 219,00 грн); з квітня до червня 2012 року - 3 282,00 грн (1 094,00 грн х 3 міс. = 3 282,00 грн); з липня до вересня 2012 року - 3 306,00 грн (1 102,00 грн х 3 міс. = 3 306,00 грн); за жовтень, листопад 2012 року - 2 236,00 грн (1 118,00 грн х 3 міс. = 2 236,00 грн); за грудень 2012 року - 1 137,00 грн; з січня до вересня 2013 року - 10 323,00 грн (1 147,00 грн х 9 міс. = 10 323,00 грн); а всього повинно бути нараховано 38 684,00 грн.

Згідно з умовами трудового договору відповідач повинен виплачувати заробітну плату у розмірі 120 % від мінімально встановленої законодавством, тобто повинно бути нараховано 46 420,80 грн (38 684,00 грн x 120 % = 46 420,80 грн).

Позивач отримала 30 % від розміру заробітної плати, яка їй повинна була бути виплачена роботодавцем, тобто отримано 13 926,24 грн (46 420,80 грн х 30 % = 13 926,24 грн).

Таким чином, розмір невиплаченої заробітної плати під час звільнення з роботи становить 32 494,56 грн (46 420,80 грн - 13 926,24 грн = 32 494,56 грн).

За розрахунком позивача заробітна плата, яка підлягає нарахуванню ФОП ОСОБА_7 за період з 01 жовтня 2013 року до 30 травня 2016 року, становить 40 349,00 грн: за жовтень, листопад 2013 року - 2 294,00 грн (1 147,00 грн х 2 міс. = 2 294,00 грн); з грудня 2013 року до серпня 2015 року - 25 578,00 грн (1 218,00 грн х 18 міс. = 25 578,00 грн); з вересня 2015 року до квітня 2016 року - 11 024,00 грн (1 378,00 грн х 8 міс. = 11 024,00 грн); за травень 2016 року - 1 450,00 грн.

Позивач не заперечує отримання 12 104,70 грн, що становить 30 % від суми заробітної плати, яку повинна була виплатити роботодавець ФОП ОСОБА_7 (40 349 грн х 30 % = 12 104,70 грн).

Таким чином, розмір невиплаченої ФОП ОСОБА_7 заробітної плати під час звільнення ОСОБА_4 з роботи за розрахунком позивача становить 28 244,30 грн (40 349,00 грн - 12 104,70 грн = 28 244,30 грн).

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з ФОП ОСОБА_6 заробітної плати, яка не була виплачена працівнику під час звільнення з 01 вересня 2010 року до 26 вересня 2013 року у розмірі 32 494,56 грн (без відрахування обов'язкових податків і платежів).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції встановив, що копіями листків непрацездатності ОСОБА_4 за періоди з: 17 листопада до 12 грудня 2013 року; 13 рудня 2013 року до 05 січня 2014 року; 06 січня до 07 лютого 2014 року; 08 лютого до 19 березня 2014 року; 17 до 26 вересня 2014 року; 28 січня до 12 лютого 2016 року; 13 лютого до 21 березня 2016 року; 22 березня до 27 квітня 2016 року; 28 квітня до 18 травня 2016 року, заявами-розрахунками для надання коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати непрацездатності на виплату матеріального забезпечення застрахованим особам, видатковими касовими ордерами на одержання позивачем коштів в сумі: 180,94 грн, 200,00 грн, 625,00 грн, які оформлені відповідно до вимог Положення та містять підписи одержувача, а також банківськими виписками: від 28 січня 2014 року № 92 (625,00 грн); від 11 березня 2014 року № 95 (1 090,95 грн); від 04 квітня 2014 року № 99 (831,00 грн); від 31 жовтня 2014 року № 103 (249,41 грн); від 12 квітня 2016 року № 119 (1 500,00 грн); від 18 травня 2016 року № 123 (1 150,00 грн); від 03 червня 2016 року № 127 (631,00 грн), які завірені банком, підтверджується факт перерахування ОСОБА_4 коштів за листками непрацездатності в загальній сумі 6 077,36 грн (з урахуванням сплачених обов'язкових податків і платежів).

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з ФОП ОСОБА_7 підлягає стягненню заробітна плата, яка не була виплачена працівнику під час звільнення, в сумі 19 194,39 грн (без відрахування обов'язкових податків і платежів) (28 244,30 грн - 9 050,00 грн. = 19 194,30 грн).

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачі є підприємцями, які здійснюють свою діяльність без створення юридичної особи, а тому від них не вимагається ведення касової книги та оформлення касових операцій прибутковими та видатковими касовими ордерами, у тому числі з виплат заробітної плати, не спростовують висновків судів про те, що ними не була виплачена заробітна плата у повному обсязі та не звільняють відповідачів від обов'язку виплатити всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, у день звільнення.

Доводи касаційної скарги про неправильне зазначення в постанові суду апеляційної інстанції єдиного унікального номера справи не є підставою для скасування рішення суду, а лише для виправлення описки в порядку статті 269 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв А. О. Лесько С. П. Штелик