Справа № 647/1032/18
№ провадження 2/647/432/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.08.2018 року Бериславський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді: Корсаненкової О.О.

за участю секретаря: Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Бериславі Херсонської області цивільну справу №647/1032/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

представники позивача ОСОБА_3,

відповідач ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_5,

встановив:

У травні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що він з 15.06.1991 року перебував у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. 29.04.2015 року шлюбу між ними було розірвано. За час їх шлюбу було придбана у власність квартира АДРЕСА_1. У зв'язку з чим, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою суду від 11.05.2018 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 04.06.2018 року справу було призначено до судового розгляду по суті.

15.06.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, оскільки з 1995 року по 2006 рік між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були складні відносини, вони то жили разом, то не жили. ОСОБА_1 вів аморальний спосіб життя, зловживав алкогольними напоями, міг по місяцю не з'являтися вдома, не піклувався ані про дружину, ані про дітей, не забезпечував їх матеріально. На той час вони проживали у гуртожитку від Педагогічного училища. У ОСОБА_1 були неофіційні та нестабільні заробітки, по півроку міг не працювати. Батьки ОСОБА_2 завжди допомагали їй фінансово та назбирали грошей на придбання квартири для неї та її дітей. Квартиру було оформлено саме на ОСОБА_2, оскільки її було придбано за кошти її батьків. При розірванні шлюбу у 2015 році, ОСОБА_1 також не пред'являв претензій на цю квартиру. Вважає, що квартира АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю подружжя, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Під час судового засідання від 18.06.2018 року судом було прийнято до розгляду відзив на позов, оскільки конверт із ухвалою суду про відкриття провадження повернувся на адресу суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання». Позовну заяву із доданими до неї матеріалами представник відповідача отримав лише 11.06.2018 року, що підтверджується його розпискою, яка міститься у матеріалах справи. Крім того, із закордонного паспорту ОСОБА_2 вбачається її відсутність на території України у період з 12.03.2018 року по 12.05.2018 року та з 16.05.2018 року по 09.06.2018 року (а.с.81).

03.07.2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивача зазначає, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі із 1991 року та проживали родиною до 2006 року, тобто після придбання спірної квартири, яка вважається спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана за спільні кошти подружжя. ОСОБА_1 працював як офіційно, так і неофіційно, утримував родину, алкогольними напоями не зловживав. Вважає, що докази, надані відповідачем, не можуть бути прийняті судом, оскільки подані після закриття підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 30.07.2018 року, було задоволено заяву ОСОБА_1, інтереси якого за договором представляє адвокат ОСОБА_3, про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та його представник на позовних вимогах наполягали.

Позивач в судовому засіданні зазначив, що у 1991 році розлучився із першою дружиною та вже через три місяці зареєстрував шлюб із ОСОБА_2, із якої проживав у гуртожитку. ОСОБА_1 працював офіційно та неофіційно на скирдовці, їздив на заробітки на Північ, до Росії, утримував родину. До придбання спірної квартири він працював на скирдовці, за 1,5 місяця заробляв 850 грн. У 1999 році батьки ОСОБА_2 дали гроші на придбання житла для їх родини. Майже рік вони дивилися різні будинки та квартири, проте не було підходящої. Гроші на квартиру вони використовували для своєї сім'ї, ОСОБА_2 їздила за товаром до м.Одеси, а ОСОБА_1 продавав цей товар. Інколи позичали ці гроші знайомим. У 2000 році дружина знайшла квартиру АДРЕСА_1, яка їй сподобалася. Вони разом зустрічалися із господарем квартири та оформлювали угоду. На той час неможливо було оформити квартиру на двох осіб, тому її оформили на ім'я дружини. ОСОБА_1 поїхав на Північ, коли повернувся, то родина вже переїхала на нову квартиру. Він купляв меблі та облаштовував її, згодом зробив ремонт. Із ОСОБА_2 вони проживали родиною до 2008 року, потім розійшлися. Офіційно оформили розлучення лише у 2015 році.

Відповідач та її представник в судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити.

Відповідач в судовому засіданні зазначила, що грошові кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 отримала від своїх батьків. ОСОБА_1 зловживав алкогольними напоями, не цікавився дітьми, внаслідок чого ОСОБА_2 опинилася сама у гуртожитку із двома маленькими дітьми. Родина була нестабільна, тривалі періоди часи вони із чоловіком разом не проживали, у тому числі до народження молодшої дитини. ОСОБА_1 то працював, то не працював, постійно не вистачало коштів. Їй було важко, тому батьки назбирали грошей для придбання їй власного житла. У 2006 році ОСОБА_2 зареєструвала у квартирі АДРЕСА_1 себе та чоловіка, оскільки сподівалася зберегти сім'ю. До липня 2006 року вони ще проживали разом, а у 2015 році офіційно розірвали шлюб. Вона не зверталася до чоловіка про стягнення аліментів на дітей, сама їх забезпечувала. На прохання ОСОБА_1 давала йому гроші. Вважає, що спірна квартира є її особистою власністю.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_1, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 18.06.1985 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2, з 01.02.2006 року по теперішній час зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, 15.06.1991 зареєстрував шлюб із ОСОБА_2, 1963 року народження (а.с.5-6).

З трудової книжки НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 з 1988 року був працевлаштований, з 05.06.1993 року по 20.10.2000 року працював у МП «Салют», з 20.10.2000 року по 11.12.2008 року працював у Бериславському педучилищі (а.с.70).

05.05.2000 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу №0100-ІІ, квартири АДРЕСА_1, який посвідчений на товарній біржі «Смарагд Південь», який було зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 08.06.2010 року (а.с.32).

Згідно із трудовою книжкою НОМЕР_3, ОСОБА_2 з 09.09.1987 року по 15.08.2017 року працювала у Бериславському педагогічному училищі, назву якого було змінено на Бериславський педагогічний коледж, звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.33-34).

За паспортом громадянина України серії НОМЕР_4, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, з 15.10.1999 року була зареєстрована за адресою АДРЕСА_3, з 01.02.2006 року по теперішній час зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.35-36).

Із свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_5 вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис №09 від 29.04.2015 року (а.с.3).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 06.06.2018 року, ОСОБА_1 визнаний інвалідом другої групи загального захворювання до 01.07.2019 року (а.с.67).

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що 27 років знайомий із родиною ОСОБА_1. Останні 12 років вони не проживають разом, 3 роки перебувають у офіційному розлученні. ОСОБА_1 не мав постійної роботи, вони разом їздили на заробітки до Польщі та Росії. У 90-их роках ОСОБА_1 проживали у гуртожитку, від подружжя ОСОБА_8 чув, що вони збирають гроші на квартиру. Потім він дізнався, що гроші на квартиру ОСОБА_1 дали батьки ОСОБА_2 На той час вони із ОСОБА_1 їздили на заробітки до м.Москви. На даний час ОСОБА_1 не спілкується із своїми дітьми.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що проживала в гуртожитку разом із родиною ОСОБА_1. Із ОСОБА_2 вона знайома з 1987 року, а з ОСОБА_1 - з 1990 року. У подружжя були складні відносини, вони то жили разом, то не жили. ОСОБА_1 їздив на заробітки, проте заробляв небагато, коли повертався та вживав алкогольні напої. До народження доньки у 1996 році, ОСОБА_1 пішов від родин. Батьки ОСОБА_2 назбирали грошей на придбання квартири для доньки та онуків. ОСОБА_9 не пам'ятає, що ОСОБА_1 проживав у цій квартирі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що є подругою ОСОБА_2 з університету, з 1987 року знайома із її чоловіком, який працював у музичній школі, коли вони приїхали за розподіленням у м.Берислав. Сімейне життя у ОСОБА_1 було нестабільне, ОСОБА_1 то уходив, то повертався. Він вживав алкогольні напої, через що були сварки. Перед народженням доньки ОСОБА_1 пішов від родини, а після народження повернувся та знов жив у гуртожитку. ОСОБА_1 із чоловіком ОСОБА_10 їздив на заробітки до Росії. Вони за 6 тижнів заробляли по 300 доларів США, які розходилися на борги, та знов від'їздили. Батьки ОСОБА_2 були пенсіонерами та по трохи назбирали на придбання квартири для неї. У той період ОСОБА_1 то приходив, то уходив з родини. При переїзді його не було, він був у від'їзді. Зі слів обох з подружжя ОСОБА_10 відомо, що квартира придбана за гроші батьків ОСОБА_2 У 2006 році ОСОБА_1 вже вигнала чоловіка із речами, більше вони разом не жили.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що з 1994 року проживала у гуртожитку та знайома із родиною ОСОБА_1. У останніх були складні відносини, ОСОБА_1 часто був без роботи, вживав алкогольні напої. Вони жили за рахунок батьків ОСОБА_2, які давали гроші. ОСОБА_1 періодично уходив та жив у своїх батьків, він пішов перед народження доньки, та повернувся після її народження. Він їздив на заробітки, проте заробляв небагато. Якось всім, хто жив у гуртожитку, повідомили про необхідність терміново шукати житло, оскільки гуртожиток закривається. Батьки ОСОБА_2 дали гроші на придбання окремої квартири. Зі слів останньої та ОСОБА_1 ОСОБА_11 відомо про це. На той час ОСОБА_1 приходив у гуртожиток в гості, інколи із ночівкою. Після переїзду на квартиру, подружжя вже не жило разом.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що коли народилася його сестра, ОСОБА_1 із ними не жив, потім повернувся. З 2006 року вони із матір'ю вже взагалі перестали проживати однією сім'єю. На момент придбання квартири, ОСОБА_12 було 9 років, він пам'ятає, що гроші на неї дала мати ОСОБА_2 Увесь період квартиру утримувала також ОСОБА_2, батько допомагав робити ремонт за гроші ОСОБА_2 У батька постійно були проблеми із здоров'ям (хворіє на псоріаз), він лікувався, після чого зловживав алкогольними напоями. У 2004-2006 роках ОСОБА_1 їздив на заробітки до Росії, гроші йшли на погашення боргів та на прожиття.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що зі слів матері та її батьків їй відомо про те, що квартира була придбана на гроші останніх. Батько із ними не проживав.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що є рідним братом позивача. ОСОБА_1 із дружиною та дітьми проживали у гуртожитку. Він працював у музичній школі, потім на скирдовці, потім їздив на заробітки до Росії. До нього приїжджала дружина та забирала гроші. Заробітку з двох його поїздок вистачило б на придбання квартири, оскільки заробіток був добрий (до 1 000 доларів США з однієї поїздки). Батьки ОСОБА_2 допомогли подружжю придбати окрему квартиру, в якій ОСОБА_1 робив ремонт, купляв меблі. На момент придбання квартири та після цього брат жив із родиною, близько 8 років вони не проживають разом. ОСОБА_14 часто був у них в гостях як в гуртожитку, так і на квартирі. ОСОБА_1 не зловживав алкогольними напоями, проте випивав.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_1 знайомий з дитинства. Він працював у музичній школі, одружився із ОСОБА_2, проживав із нею в гуртожитку. Алкогольними напоями не зловживав. Потім почав їздити на заробітки до Росії, заробляв непогано (до 1 000 доларів США за поїздку). ОСОБА_15 гадав, що квартиру ОСОБА_1 придбав на зароблені гроші. На цій квартирі ОСОБА_1 прожив багато років. ОСОБА_15 приходив до нього на день народження, який святкували вже у квартирі. До того, як ОСОБА_1 придбали квартиру, вони дивилися приватні будинки, в одному з яких на даний час проживає донька ОСОБА_15

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що є матір'ю ОСОБА_2 Остання із чоловіком проживали у гуртожитку, там було незручно, тому ОСОБА_16 із чоловіком вирішили збирати гроші на житло для доньки. Вони вже отримували пенсію, проте продовжували працювати. Перед народженням онуки ОСОБА_13, ОСОБА_1 пішов від родини та проживав окремо. Він не хотів другу дитину. Після її народження, він повернувся. Відносини були складні, вони обидва працювали, проте грошей не вистачало. ОСОБА_16 із чоловіком допомагали як могли. У 1999 році у ОСОБА_2 був день народження, ОСОБА_16 приїхала до неї та подарували гроші, що вони назбирали, в сумі 2 400 доларів США. У цей момент в кімнаті доньки були її подруги, в тому числі ОСОБА_17 Де у цей час був ОСОБА_1, ОСОБА_16 не пам'ятає, можливо на роботі.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що знайома із ОСОБА_2 з 1987 року, разом проживали у гуртожитку, де була спільна кухня, тому всі про всіх все знали. Спочатку у родини ОСОБА_1 були нормальні стосунки, проте ОСОБА_2 вдруге завагітніла, а її чоловік не хотів ще дітей, пішов від них. Після народження доньки, ОСОБА_1 повернувся. У 2000 році ОСОБА_2 придбала квартиру, гроші на яку за рік до цього їй подарувала мати ОСОБА_16 на день народження. ОСОБА_17 знає подаровану суму 2 400 доларів США, оскільки ОСОБА_2 двічі просила її тримати ці гроші у себе. Крім того, батьки ОСОБА_17 позичали ці гроші у ОСОБА_2

Докази, надані представником відповідача за клопотанням від 24.07.2018 року, що підтверджують доходи ОСОБА_16 за період з січня 1994 року по грудень 2000 року та доходи ОСОБА_18 за період з січня 1995 року по грудень 2000 року (а.с.101-108), в порядку ч.ч.3, 4, 8 ст.83 ЦПК України, до розгляду судом не приймаються, оскільки при подачі відзиву на позовну заяву ані відповідач, ані її представник не заявляли про те, що ними будуть подані ще додаткові докази та не повідомляли причини неможливості їх подання із відзивом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.

Частиною 1 статті 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За загальним правилом застосування презумпції спільної сумісної власності, визначеної статтею 60 СК України, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17).

За змістом викладеного у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17 правового висновку, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного із подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано.

У відповідності до вимог ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи.

За приписами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В ході судового розгляду встановлено, що з червня 1991 року по квітень 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Квартиру АДРЕСА_1 було придбано 05.05.2000 року, тобто у період перебування сторін у справі у зареєстрованому шлюбі, в той час, коли вони проживали разом, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом, що підтверджується як поясненнями сторін, так і свідченнями допитаних в ході судового розгляду свідків. Як позивач, так і відповідач були зареєстровані за вказаною адресою в один день - 01.02.2006 року.

Між сторонами не існувало ні договору про розподіл майна, ні шлюбного контракту, якими б визначалося набуття у власність майна за особисті кошти когось із подружжя.

На спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя відповідачка зазначала, що спірна квартира була придбана за кошти її батьків, а тому є її особистою приватною власністю. На підтвердження зазначеного посилалась на покази свідків: її матері ОСОБА_16, сусідів по гуртожитку та друзів родини ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_17 та дітей ОСОБА_12 і ОСОБА_13, яким на час придбання квартири було 8 та 3 повних роки відповідно.

Крім того, із пояснень сторін та свідків вбачається, що родина ОСОБА_1 проживала у гуртожитку із двома неповнолітніми дітьми, що було досить тяжко, мала намір придбати житло для проживання сім'ї. При цьому, як ОСОБА_1, так і ОСОБА_2 працювали, вели спільний бюджет. Їм допомагали батьки. Вони шукали житло для родини, у зв'язку з чим разом дивилися різні будинки та квартири перед тим, як знайшли підходящу.

Посилання відповідача та її представника на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були складні відносини, останній не надавав фінансової підтримки своїй сім'ї, у тому числі дітям після фактичного припинення шлюбних відносин у 2006 році, не стосуються предмету спору.

Згідно п.3 ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, крім інших, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Позивачем по справі визнано факт передавання грошових коштів від батьків ОСОБА_2 у якості фінансової підтримки родини. Проте достовірних відомостей про суму переданих коштів, а також належність їх особисто ОСОБА_2 суду надано не було.

В ході судового розгляду встановлено, що зазначені грошові кошти близько року використовувалися в інтересах членів сім'ї ОСОБА_1 (ОСОБА_2 придбавала товар, а ОСОБА_1 його продавав; гроші позичалися знайомим).

Хоча судом в порядку ч.ч.3, 4, 8 ст.83 ЦПК України не приймаються до уваги докази, надані відповідачем, що підтверджують доходи її батьків до 2000 року (а.с.101-108), слід зазначити, що розмір пенсій та заробітку останніх був досить незначний для того, щоб зібрати достатньо коштів для придбання квартири.

Отже, досліджені в ході судового розгляду докази не є належними та допустимими на підтвердження того, що спірна квартира придбана ОСОБА_2 за особисті кошти, а відповідно відсутні докази для спростування презумпції спільної сумісної власності майна подружжя, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про недоведеність доводів відповідача про належність їй спірної квартири на праві особистої приватної власності.

За встановлених обставин, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи вимоги цивільного та сімейного законодавства, суд дійшов висновку, що оскільки спірна квартира була придбана подружжям у період шлюбу та за спільні кошти, вона є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тому підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках, у зв'язку з чим позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Посилання ОСОБА_2 про те, що строк позовної давності у даній справі слід застосовувати з часу фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям, тобто з липня 2006 року, не ґрунтуються на вимогах закону, тому не приймаються до уваги суду.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката ОСОБА_3 відповідно до договору № 141 від 28.04.2018 року, квитанції № 141 від 28.04.2018 року та акту виконаних послуг від 18.06.2018 року у сумі 4 200 грн., а всього 4 904,80 грн.

Керуючись ст. ст.4, 5, 12, 13, 81, 89, 137, 141, 258-259, 263- 265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 904,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга із врахуванням п. 15.5 розділу ХII «Перехідні положення» ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, до апеляційного суду Херсонської області через Бериславський районний суд Херсонської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_1, АДРЕСА_2, паспорт серії НОМЕР_1.

Представник позивача ОСОБА_3, АДРЕСА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків/паспорт дані невідомі.

Відповідач ОСОБА_2, АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_4.

Представник відповідача ОСОБА_5, АДРЕСА_4, паспорт серії НОМЕР_6.

Повне рішення складено 22.08.2018 року.

Суддя О.О.Корсаненкова