Справа №487/3411/17 04.07.2018
Провадження №22-ц/784/1036/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/3411/17 Категорія 39
Провадження № 22-ц/784/1036/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лептуга С.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,його представника ОСОБА_2,

представника відповідача- Гроднової А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року, постановлене під головуванням судді Бобрової І.В. в приміщенні суду об 11 год. 39 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/2 частку спадкового майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що він є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5. Рішенням Заводського районного суду від 18 вересня 2008 року ОСОБА_4А та ОСОБА_5 були позбавлені батьківських прав щодо нього. 19 червня 2016 року його батько ОСОБА_4 помер. До смерті батько перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, яка була зареєстрована та проживала разом з батьком у належній йому квартирі за адресою АДРЕСА_1. За життя батька він спілкувався із ним та мачухою, приходив до них додому. Його рідна мати, ОСОБА_5, станом на 2008 рік перебувала у місцях позбавлення волі, а потім померла. Він постійно проживав з бабусею ОСОБА_6, яка ним опікувалася, у належній їй квартирі за адресою АДРЕСА_2. Про смерть батька мачуха йому не повідомила. Влітку 2016 року він виїхав на роботу за кордон та повернувся до України в червні 2017 року, саме тоді він і дізнався про смерть батька. Після цього він звернувся до 2-ї державної нотаріальної контори м. Миколаєва, де йому повідомили, що ОСОБА_3 видано свідоцтво про спадщину, оскільки остання повідомила нотаріусу про те, що він з батьком не спілкувався та вона не знає його місця перебування. Таким чином, вважає, що відповідачка свідомо ввела в оману нотаріуса, оскільки їй було відоме місце його проживання. Також, позивач зазначив, що спадщина, яка відкрилася після смерті батька, складається з квартири, яка знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. На підставі викладеного, позивач просив суд визнати свідоцтво про право власності на спадщину за законом, видане на імя ОСОБА_3 частково недійсним та визнати за ним право власності на 1/2 частку спадщини за законом, яка відкрилася після смерті його батька, ОСОБА_4

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/2 частку спадкового майна відмовлено. Також, судом скасовано заходи забезпечення позову, а саме арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_3 ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 14.07.2017 року, після набрання законної сили рішенням суду.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач звернулась до суду із відзивом на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом було встановлено, що позивач є сином ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії IV ФП №345741 від 25.03.1992 року, актовий запис №1170. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 18.03.2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були позбавлені батьківських прав відносно позивача.

19.06.2016 року батько позивача помер, про що 24.06.2016 року було зроблено відповідний актовий запис № 2487, що підтверджується копією дубліката свідоцтва про смерть серії І-ФП №260745 від 08.06.2017 року.

На час смерті ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, яка зареєстрована та проживала разом з померлим у спірній квартирі. Після смерті чоловіка, відповідач звернулася до приватного нотаріусу Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, на що останньою була заведена спадкова справа №23/2016 від 18.07.2016 року. В своїй заяві ОСОБА_3 вказала, що окрім неї спадкоємцем також є син померлого, але місце проживання його їй не відомо (копія заяви від 18.07.2016 року). 26.12.2016 року ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме на квартиру № 63, яка знаходиться по вулиці Генерала Карпенка будинок 67 у місті Миколаєві.

Крім того, судом було встановлено, та не заперечувалося представником позивача те, що ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, з позовною заявою про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, під час розгляду якої суд повинен був встановити поважність причин пропуску зазначеного строку, також.

Тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 фактично не було вчинено жодної дії, яка б свідчила про прийняття ним спадщини, хоча з досліджених у судовому засіданні фотознімків закордонного паспорту ОСОБА_1, наданих представником позивача, вбачається, що останній виїхав з території України 09.08.2016 року, тобто вже після смерті батька.

Також суд вважав, що пояснення свідків з боку позивача: ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 не можуть бути підставою для визнання за позивачем права власності на спадкове майно та визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом з огляду на предмет спору та порядок набуття права власності на спадкове майно.

Крім того статтею 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно копії свідоцтва про шлюб серії І-ФП №105083 від 01.07.2014 року, ОСОБА_3 є дружиною померлого, а тому відповідно до положень ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі, суд дійшов висновку, що у задоволені вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Висновки суду про необґрунтованість вимог в межах заявлених у даній справі позовних вимог відповідають встановленим судом обставинам по справі та законодавству, яке регулює спірні правовідносини та зазначене в тексті рішення.

Так, відповідно до ст. 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Крім того, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до змісту ст. 1272 ЦК позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається:

1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори;

2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, встановленому ст. 1269 ЦК України, та набути право на спадщину відповідно до ч. 5 ст. 1268, статей 1296 - 1299 ЦК. Вирішення судом спору щодо визнання права власності в порядку спадкування може відбуватися лише після прийняття спадщини.

Оскільки судом встановлено, що позивач не звернувся до нотаріальної контори в межах 6-місячного строку з моменту смерті батька з заявою про прийняття спадщини, а також не звернувся до суду з позовом про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини і таке рішення судом не приймалося, то він вважається на час винесення рішення судом таким, що не прийняв спадщину. У даній справі позивачем також не були заявлені вимоги про визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини після смерті батька. А отже у нього, як у особи, яка на час розгляду справи судом не прийняла спадщину, відсутнє право як на визнання частково недійсним свідоцтва про право власності в порядку спадкування за законом, виданого на імя відповідачки, так і визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька на ? частину спадщини.

При цьому у суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог були відсутні правові підстави для встановлення наявності поважних причин пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки їх наявність встановлюється під час розгляду вимог про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, які по даній справі заявлені в установленому законом порядку не були.

Не заслуговують в звязку з викладеним на увагу також доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка обманним шляхом отримала спадщину на все спадкове майно, так як позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що він є особою, яка прийняла спадщину.

Те, що нотаріусом вже видано на імя відповідачки свідоцтво про право на спадщину після смерті батька відповідача, не є перешкодою для звернення позивача до суду з позовом для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини з наданням доказів поважності причин встановленого законом строку для прийняття спадщини. Однак, позивачем цього зроблено не було.

При прийнятті остаточного рішення колегія суддів враховує також положення п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008р. «Про судову практику в справах про спадкування», згідно якого свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги не спростовують правових висновків суду про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в межах заявлених у даній справі позовних вимог та є субєктивним тлумаченням апелянтом як обставин по справі, так і вимог законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Керуючись ст. ст. 374, 375,381,382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 05 липня 2018 року