Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 587/1816/16-ц

провадження № 61-28127св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 (відповідач за зустрічним позовом),

відповідачі: ОСОБА_5 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Сумської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивований тим, що 07 червня 2005 року вона придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1. 01 серпня 2007 року за вказаною адресою зареєструвала свою доньку ОСОБА_5, яка з 2008 року виїхала з вказаного будинку та проживає в іншому місці.

У зв'язку із реєстрацією ОСОБА_5 у вказаному житловому будинку позивач змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, які розраховуються за кількістю зареєстрованих осіб, тим самим їй створюються перешкоди в реалізації права власності на житловий будинок.

З урахуванням наведеного просила суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона проживає в будинку АДРЕСА_1, з 2007 року зареєстрована за вказаною адресою як член сім'ї ОСОБА_4, яка є її матір'ю.

З 2016 року між нею та ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки і відповідачі почали перешкоджати їй у користуванні житлом внаслідок чого вона не має можливості користуватись ним і власними речами, які знаходяться в будинку. Періодичну свою відсутність у будинку пояснює тим, що працює у м. Суми здійснюючи цілодобовий догляд за тяжко хворими людьми протягом тижня, але потім повертається додому і проживає в будинку.

Також ОСОБА_5 вимушена була звернутись із заявою до правоохоронних органів з приводу погроз відповідачів по справі на її адресу.

З огляду на викладене просила суд зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_6 усунути перешкоди у користуванні будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 шляхом вселення її до вказаного будинку та передачі їй ключів від нього.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 13 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення відмовлено.

Задовольняючи первісні позовні вимоги та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 понад встановлений законом строк, без поважних причин, не проживає та не користується житловим будинком.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 22 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення.

Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_5 будинком АДРЕСА_1, шляхом вселення її до даного будинку.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_5 набула право користування житловим приміщенням на АДРЕСА_1, як член сім'ї власника будинку, який чинить їй перешкоди у користуванні ним, у зв'язку із чим вона змушена була звертатись до правоохоронних органів із відповідними заявами.

Крім того, ОСОБА_5 не втрачала інтерес до указаного житла, продовжувала ним користуватись, в ньому знаходяться її особисті речі, періодична відсутність її за місцем постійного проживання викликана поважними причинами, іншого житла вона немає.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з реєстрацією відповідача у житловому будинку позивач вимушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг, з огляду на що їй створюються перешкоди в реалізації її права власності.

ОСОБА_5 не проживає у зазначеному будинку з 2015 року, доказів того, що їй чинять перешкоди у користуванні ним вона суду не надала.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 587/1816/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції та відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Суд установив, що 07 червня 2005 року на підставі договору купівлі - продажу ОСОБА_4 придбала у власність житловий будинок АДРЕСА_1.

01 серпня 2007 року за вказаною адресою зареєстровано доньку ОСОБА_4 - ОСОБА_5, тобто остання набула право користування житловим приміщенням як член сім'ї власника будинку.

ОСОБА_5 є пенсіонером за віком, періодично виїжджає до м. Суми працювати на умовах найму здійснюючи догляд за тяжкохворими.

На підтвердження факту свого постійного проживання саме в АДРЕСА_1 ОСОБА_5 надала копію формуляра читача Юнаківської сільської бібліотеки з якого вбачається, що вона є активним читачем і протягом 2015-2016 років постійно отримувала у бібліотеці книги.

Також ОСОБА_5 поряд з іншими мешканцями села 28 жовтня 2015 року зверталась із письмовою заявою до голови Юнаківської сільради з проханням облаштування зупинки громадського транспорту та забезпечення роботи автотранспорту з тим, щоб можна було безперешкодно доїхати до м. Суми.

Факт періодичної відсутності відповідача ОСОБА_5 за місцем свого постійного проживання, у зв'язку з роботою підтверджено поясненнями свідка ОСОБА_8

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком розташованим за адресою: АДРЕСА_1, оскільки судом встановлено, що вона продовжувала ним користуватись, в ньому знаходяться її особисті речі, періодична відсутність її за місцем постійного проживання викликана поважними причинами. Іншого житла ОСОБА_5 немає.

Крім того, ОСОБА_6 підтвердив ті обставини, що його матір ОСОБА_4 заперечує проти проживання своєї доньки ОСОБА_5 в належному їй на праві власності будинку і здійснює їй перешкоди у користуванні ним.

Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Сумської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат