Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 205/896/15-ц

провадження № 61-5222св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач -акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко Наталією Вікторівною, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року у складі суддів: Пищиди М. М., Глущенко Н. Г., Осіяна О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов укладеного кредитного договору від 30 березня 2006 року, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, станом на 31 грудня 2014 року відповідач має заборгованість у розмірі 14 886,07 грн, яка складається із заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 13 701,02 грн; штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) в розмірі 685,12 грн. У зв'язку із цим АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 14 886,07 грн за кредитним договором від 30 березня 2006 року.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 14 886,07 грн, яка складається із заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 13 701,02 грн; штрафу (фіксована частина) в розмірі 500,00 грн та штрафу (процентна складова) в розмірі 685,12 грн.

Заочне рішення мотивоване тим, що в порушення умов кредитного договору, відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов'язання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з божника на користь кредитора.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2016 року заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року у справі за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 грудня 2016 року, заочне рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

У грудні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року, в якій просить оскаржене рішення скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, банк має право на отримання процентів та неустойки в межах позовної давності. Проте апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки не врахував висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у постанові від 29 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2018 року зупинено касаційне провадження у справі № 205/896/15-ц до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 205/896/15-ц.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 30 березня 2006 року ОСОБА_4, за його заявою, було отримано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту розміром 5 000,00 грн на платіжну картку, зі сплатою 36% на рік за користування грошима на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії картки до 30 березня 2007 року.

Суди встановили, що в порушення умов кредитного договору, відповідач неналежно виконував взяті на себе зобов'язання щодо погашення наданого йому кредиту, у зв'язку утворилась заборгованість у розмірі 14 886,07 грн, яка складається з: заборгованості за відсотками - 13 701,02 грн; штрафу (фіксована частина) - 500 грн; штрафу (процентна складова) - 685,05грн.

При відмові у задоволенні позовних вимог апеляційний суд вважав, що АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду в 2015 році із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності.

Колегія суддів погоджується із цим висновком апеляційного суду з таких підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц зроблено висновок, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції відповідач ОСОБА_4 повідомлявся про судове засідання 21 квітня 2015 рокуза адресою проживання судовою повісткою рекомендованим листом, яка повернута до суду першої інстанції із відмітками поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 48-49).

Встановивши, що відповідач не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у своїй заяві від 14 липня 2016 року про перегляд заочного рішення, а також в апеляційній скарзі, апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», яка підписана представником Сокуренко НаталієюВікторівною, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель