Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 754/5315/16-ц

провадження № 61-1622 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача:-Пророка В. В.
суддів: Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
представник позивача
-ОСОБА_7,
відповідач-Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору
-Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України,

розглянув в порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа - Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України,про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебаченняна рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року, постановлене у складі суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Пікуль А. А.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У квітні 2016 року ОСОБА_6звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення(далі - Концерн РРТ), третя особа - Адміністрація Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (далі - Адміністрація Держспецзв'язку), в якому просив:

- визнати незаконними:

· наказ Концерну РРТ від 18 серпня 2015 року № 309 «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» (далі - наказ Концерну РРТ про скорочення) (а.с. 137, том 1);

· наказ Концерну РРТ від 19 листопада 2015 року № 50/ок «Про припинення трудового договору (контракту)» (далі - наказ Концерну РРТ про припинення договору)(а.с. 148, том 1);

· наказ Концерну РРТвід 19 лютого 2016 року №47 «Про дату звільнення ОСОБА_6.» (далі - наказ Концерну РРТ№ 47)(а.с. 149, том 1);

· наказ Концерну РРТвід 14 березня 2016 року № 74 «Про дату звільнення ОСОБА_6.» (далі - наказ Концерну РРТ№ 74)(а.с. 150, том 1);

- поновити його на посаді директора технічного Концерну РРТз 17 березня 2016 року;

- стягнути з Концерну РРТ середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день винесення рішення судом.

2. Позовна заява мотивована тим, що звільнення ОСОБА_6 з 16 березня 2016 року на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідно до наказу Концерну РРТ про припинення договору із змінами, внесеними наказом Концерну РРТ№ 47 та наказом Концерну РРТ№ 74, відбулосьу зв'язку зі скороченням штату і чисельності працівників Концерну РРТ на підставі наказу Концерну РРТ про скорочення. Відповідно до наказу Концерну РРТ про скорочення із штатного розпису дирекції Концерну РРТ виведено посаду директора технічного, яку обіймав позивач з 20 липня 2012 року.

3. Концерн РРТ згідно із його статутом належить до сфери управління Адміністрації Держспецзв'язку. Цей статут передбачає, що Концерн РРТ самостійно встановлює штатний розпис і чисельність працівників, однак свою структуру він затверджує за погодженням з Адміністрацією Держспецзв'язку. Даний статут передбачає, що директор технічний входить до складу правління, яке є колегіальним органом управління Концерну РРТ. Адміністрацією Держспецзв'язку не було погоджено зміну структури Концерну РРТ коли зі складу його правління та штату було виключено посаду директора технічного. Отже, наказ Концерну РРТ про скорочення виданий без достатніх правових підстав та є незаконним.

4. В порушення вимог статей 40 та 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) відповідач не запропонував позивачу всі інші вакантні посади (іншу роботу), що з'явилися у відповідача у всіх його філіях та інших структурних підрозділах з дня попередження про вивільнення позивача до дня його вивільнення, які б позивач міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Відповідачем також не оцінені в контексті статті 42 КЗпП України існуючі у позивача при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації переваги в залишенні на роботі. Отже, звільнення є незаконним.

5. Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції ї

6. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_6 відмовлено.

7. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Адміністрація Держспецзв'язку не заперечувала проти звільнення позивача з посади директора технічного, що підтверджується копією її листа від 17 серпня 2015 року № 12/01/03/-3511 (а.с. 120, том 1). Тому доводи позивача з приводу того, що вищезазначений наказ від 18 серпня 2015 року № 309 в частині скорочення посади директора технічного видавався без погодження з третьою особою є безпідставними.

8. За змістом статті 42 КЗпП України, переважне право й перевага в залишені на роботі діють за наявності у роботодавця працівників, які займають таку саму посаду або виконують таку ж роботу, що й вивільнюваний, а не будь-яких інших. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19 своєї постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» - при проведенні вивільнення власник або уповноважений ним орган має право в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і провести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою на іншу посаду, звільнивши з неї з цієї підстави менш кваліфікованого працівника. Проте якщо роботодавець не скористувався цим правом, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

9. Не можна визнати виправданою відмову працівника від запропонованої роботи (переведення) за його професією і спеціальністю з посиланням на те, що у відповідача є робота вищого рівня, ніж виконувана ним раніше, або що є робота за іншою спеціальністю чи професією, яку він бажав виконувати. Вирішення цих питань виходить за межі передбаченого ст. 49-2 КЗпП України обов'язку роботодавця щодо працевлаштування працівника і стосується права останнього на добір кадрів.

10. Відповідно до статуту відповідача позивач за своєю посадою, входив до складу правління відповідача. Враховуючи положення частини першої статті 43-1 КЗпП України, при вивільненні позивача згода профкому на вивільнення, не була потрібна. Разом з тим, відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Концерну РРТ від 12 листопада 2015 року № 21, профспілка дала згоду на звільнення позивача (а.с. 29, том 2).

11. Про наступне вивільнення позивач був попереджений належним чином за два місяці, займана позивачем посада, була єдиною у відповідача і ця посада скорочена, тому, позивач не мав переважного права чи переваги в залишенні на роботі, а від переведення на іншу роботу, позивач відмовився.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

12. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року апеляційна скарга позивача, подана ОСОБА_7, який представляє його інтереси, задоволена частково:

- рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року скасовано;

- прийняте нове рішення щодо часткового задоволення позову ОСОБА_6, а саме: визнано звільнення ОСОБА_6 у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників Концерну РРТ згідно із пунктом 1 статті 40 КЗпП України незаконним, поновлено ОСОБА_6 на посаді директора технічного Концерну РРТ з 17 березня 2016 року, вирішено стягнути з Концерну РРТ на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2016 року по 06 грудня 2017 року в розмірі 147 204,00 грн;

- в решті позовних вимог відмовлено;

- вирішено стягнути з Концерну РРТ на користь ОСОБА_6 на відшкодування судових витрат 17 792,40 грн;

- вирішено стягнути з Концерну РРТ в дохід держави судовий збір в розмірі 2 208,00 грн.

13. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач, скоротивши певні посади, і видавши наказ Концерну РРТ про скороченнявніс зміни до свого штатного розпису у зв'язку із проведенням структурної реорганізації та скороченням посад, попередивши при цьому у відповідності до вимог законодавства працівників про заплановане вивільнення у зв'язку зі скороченням штату, скористався наданим йому законом та статутом правом проводити зміни в організації виробництва та праці, а тому вказаний наказ є таким, що відповідає вимогам чинного трудового законодавства.

14. Обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Відповідна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, № 6-491цс15 від 01 липня 2015 року.

15. Наказом Концерну РРТ від 17 червня 2015 року № 210 звільнено з 18 червня 2015 року ОСОБА_8 з посади директора Луганської філії Концерну РРТ (а.с.164, том 1), а 08 вересня 2015 року на цю посаду призначено ОСОБА_9 відповідно до наказу Концерну РРТ № 338 (а.с.165, том 1). Отже, посада директора Луганської філії Концерну РРТ була вакантною у період з 17 серпня 2015 року по 08 вересня 2015 року, в тому числі, і на дату попередження ОСОБА_6 про наступне вивільнення.

16. Покладення виконання обов'язків директора на іншу особу не змінює статусу вказаної посади як вакантної. В зв'язку з цим, посилання представника відповідача на те, що посада директора Луганської філії Концерну РРТ не була вільною, а тому не могла бути запропоновано позивачу, оскільки на ОСОБА_9, заступника директора філії, з 06 квітня 2015 року було покладено виконання обов'язків директора цієї філії, а в подальшому відбувалась процедура погодження даної особи на зайняття цієї посади в Адміністрації Держспецзв'язку, судом не приймається до уваги.

17. Крім того, в ході повторного апеляційного розгляду встановлено, що питання узгодження кандидатури ОСОБА_9 на зайняття спірної посади перебувало на вирішенні Адміністрації Держспецзв'язку з 25 по 31 серпня 2015 року, а порушено дане питання було 21 серпня 2015 року, про що свідчить письмове звернення від 21 серпня 2015 року за № 3421/2-94 за підписом генерального директора Концерну РРТ ОСОБА_10 (а.с. 158, том 2).

18. Станом на 19 серпня 2015 року вищезазначена посада була вакантною і її слід було включити до переліку посад, запропонованих позивачу. Концерн РРТ не довів суду, що ОСОБА_6, який займав посаду директора технічного, за своїми освітою, кваліфікацією та досвідом не може обіймати посаду директора Луганської філії Концерну РРТ.

19. Суд відхиляє доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачу не були запропоновані вакантні посади, які з'явилися на підприємстві після 19 листопада 2015 року, та були на підприємстві до моменту його фактичного звільнення - 16 березня 2016 року, оскільки, у разі існування таких посад, вони не підлягали пропозиції вивільнюваному працівнику, бо днем розірвання трудових відносин між сторонами є 19 листопада 2015 року. Дата звільнення ОСОБА_6 змінювалася лише у зв'язку з його тимчасовою непрацездатністю, що на передбачений частиною 3 статті 49-2 КЗпП України обов'язок роботодавця не впливає.

20. Враховуючи вищезазначене, керуючись статтею 235 КЗпП України апеляційний суд прийняв своє рішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21. 28 грудня 2017 року відповідач подав касаційну скаргу до Верховного Суду, вважаючи, що апеляційний суд прийняв своє рішення з порушенням норм матеріального права.

22. У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

23. 14 серпня 2015 року ОСОБА_9 звернувся із заявою до Концерну РРТ щодо вирішення питання про призначення його на посаду директора Луганської філії Концерну РРТ. Таким чином, в період з 14 серпня 2015 року по 31 серпня 2015 року вирішувалось питання про призначення його на відповідну посаду та його погодження з Адміністрацією Держспецзв'язку. Отже, Концерн РРТ не міг запропонувати відповідну посаду позивачу, тому що на момент повідомлення позивача про майбутнє звільнення відбувалась процедура погодження ОСОБА_9 на цю посаду.

24. Посада на період перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною не є вакантною. Тому робота передбачена такими посадами не має пропонуватися роботодавцем у контексті приписів частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

25. Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки обставин справи, суд касаційної інстанції не приймає до уваги відповідно до вимог статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

26. Позивач вважає, що йому у виконання вимог приписів частини третьої статті 49-2 КЗпП України мали запропонувати посаду директора Луганської філії Концерну РРТ, бо на момент ознайомлення його з інформацією про майбутнє звільнення ця посада була вакантною згідно умов чинного законодавства.

27. Частина третя статті 49-2 КЗпП України передбачає обов'язок роботодавця запропонувати вивільнюваному працівнику іншу роботу, що передбачає не лише вакантні посади, а будь-яку можливу для працівника роботу (в тому числі, за відсутності постійної - роботу на умовах строкового трудового договору). Отже, позиція відповідача щодо того, що посада на період перебування основного працівника у відпустці для догляду за дитиною не є вакантною і тому не мала пропонуватися позивачу є помилковою.

28. Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки обставин справи, суд касаційної інстанції не приймає до уваги відповідно до вимог статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

29. Згідно із частиною першою статті 388 Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

30. Згідно із частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

31. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

32. Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

33. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

34. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті встановлює, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

35. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

36. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

37. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

38. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України).

39. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

40. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо пропозиції вивільнюваному працівнику посади

41. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).

42. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина 3 статті 10 ЦПК України 2004).

43. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина третя статті 60 ЦПК України 2004).

44. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша статті 179 ЦПК України 2004).

45. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004).

46. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004).

47. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

48. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

49. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України). Таке звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

50. Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (частини перша та друга статті 49-2 КЗпП України).

51. При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці (частина перша статті 42 КЗпП України). При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається переліку осіб, які визначаються за критеріями, передбаченими частиною другою статті 42 КЗпП України.

52. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (частина третя статті 49-2 КЗпП України).

53. У разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір (згідно із частиною першою статті 235 КЗпП України).

54. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

55. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 (частина друга статті 214 ЦПК України 2004).

56. У разі скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд в ухвалі суду касаційної інстанції має бути зазначено, які порушення права були допущені судом першої або апеляційної інстанції (частина третя статті 345 ЦПК України 2004).

57. Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи (частина четверта статті 338 ЦПК України 2004).

58. Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з наказом Концерну РРТ про скорочення, скорочено штатну одиницю, виведено із штатного розпису Концерн РРТ посаду директора технічного (а.с. 137, том 1). Відповідно до наказу від 18 серпня 2015 року № 310 «Про вивільнення працівників», наказано вивільнити позивача з посади директора технічного 19 листопада 2015 року, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, з яким ОСОБА_6 ознайомлений (а.с. 138 - 139, том 1).

59. З копії повідомлення Концерн РРТ від 18 серпня 2015 року № 3666/1-08, адресованого позивачу, яке останній отримав під розписку 19 серпня 2015 року, вбачається, що позивача у належні строки повідомлено про наступне звільнення в зв'язку із скороченням посади директора технічного та запропоновано роботу на вільних посадах у відповідача, до якого додано перелік вакантних посад (а.с. 140 - 143, том 1).

60. Відповідно до акту від 19 серпня 2015 року «Про відмову від запропонованих посад в Концерні РРТ у зв'язку з скороченням штатної одиниці директора технічного», позивач відмовився від пропозиції переведення його на іншу роботу в Концерні РРТ (а.с. 144, том 1).

61. Наказом Концерну РРТ про припинення договору, позивача 19 листопада 2015 року звільнено з посади директора технічного на підставі пункт 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 148, том 1). Наказом Концерну РРТ № 47, у зв'язку з отриманням оригіналів листків непрацездатності та заяви ОСОБА_6, датою звільнення останнього, директора технічного дирекції Концерну РРТ, вважається 11 березня 2016 року ( а.с. 149, том 1). Згідно з наказом Концерну РРТ № 74, у зв'язку з отриманням листків непрацездатності позивача та заяви останнього, вважається датою звільнення позивача 16 березня 2016 року (а.с. 150, том 1).

62. Суди попередніх інстанцій встановили, що звільнення відбувалось за погодженням з Адміністрацією Держспецзв'язку та належною профспілковою організацією.

63. Апеляційний суд розглядав справу після повернення її на новий розгляд ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) від 27 вересня 2017 року. У відповідній ухвалі ВССУ зробив два ключових правових висновки, вказані нижче.

64. На посаду директора Луганської філії Концерну РРТ призначено ОСОБА_9 лише 08 вересня 2015 року. Доказів щодо періоду перебування питання про погодження саме цієї кандидатури на вирішенні Адміністрації Держспецзв'язку матеріали справи не містять; а виконання обов'язків директора Луганської філії Концерну РРТ заступником не змінює статусу вказаної посади як вакантної. З матеріалів справи вбачається, що апеляційний суд відповідні докази в рамках нового розгляду справи не здобув.

65. Крім того, ВССУ дійшов висновку, що Концерн РРТ не надав інформації щодо наявності (відсутності) у нього в період із 18 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року посад, вакантних на період перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною. Згідно правового висновку ВССУ Концерн РРТ мав це зробити у виконання вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України. Аналогічний висновок було зроблено Верховним Судом України у своїй постанові в рамках перегляду судового рішення у справі № 6-2487цс15 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004. Цей висновок апеляційний суд мав враховувати згідно вимог частини другої статті 214 ЦПК України 2004.

66. Вищезазначені висновки ВССУ апеляційний суд мав враховувати згідно вимог частини третьої статті 345 та частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004, що він і зробив.

67. Розподіл судових витрат, здійснений апеляційним судом, не оскаржується.

68. Враховуючи вищезазначене, касаційний суд дійшов висновку про необхідність залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

69. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 410 ЦПК України).

70. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні касаційної скарги Концерну РРТ, залишивши рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року без змін.

(2.2) Щодо судових витрат

71. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

72. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

73. Відповідач не заявляв вимог про відшкодування судових витрат. Іншими учасниками справи не заявлені до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

74. За результатом касаційного розгляду вимоги відповідача не підлягають задоволенню. Отже, відповідач не має право на відшкодування йому відповідних судових витрат.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Відмовити в задоволенні касаційної скарги Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення.

2. Залишити без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2017 року.

3. Витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги покласти на Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О.Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В.Пророк

І.М. Фаловська