Справа № 464/8705/15 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/144/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк Розвитку» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № МКІ2ХРЗ.4586.004 від 20.03.2013 року в розмірі 602 759 гривень 55 коп. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, 20.03.2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № МКІ2ЧРЗ.4586.004, відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в сумі 1 250 000 грн., з терміном користування кредитом до 19.03.2018 року, під 20,0 % річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № МКІЛЧРЗ.4586.004 від 20.03.2013 року, було укладено договір поруки № РХ029031/5816/003 з відповідачем ОСОБА_2, відповідно до якого поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі. Однак, відповідачі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договорами поруки не виконали, належним чином не повертали отримані кошти та не сплачували нараховані відсотки. В зв'язку із чим у позивача виникло право вимоги дострокового виконання зобов'язань. Сума заборгованості за договором на даний час становить 1 975 369, 94 грн. Однак, рішенням Сихіського районного суду від 17.11.2014 р. задоволено позов ПАТ «ВБР», стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором № МКТХРЗ.4586.004 від 20.03.2013 року в розмірі 1 372 610 (один мільйон триста сімдесят дві тисячі шістсот десять) гривень 39 коп. У зв'язку із чим просить стягнути з відповідачів 602 759 грн. 55 коп.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк Розвитку» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» заборгованість за кредитним договором № МКПМРЗ.4586.004 від 20.03.2013 року за період з 09.07.2014 р. по 06.10.2015 р. в розмірі 602 759 (шістсот дві тисячі сімсот п'ятдесят дев'ять) гривень 55 коп.; вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням, представник відповідача ОСОБА_3 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що при ухваленні рішення, судом першої інстанції не було з'ясовано реальний обсяг та розмір заборгованості, кредитний договір є рефінансуванням попередньої заборгованості відповідача перед банком, оскільки позивач вже звертався з аналогічним позовом в суд про стягнення з відповідача заборгованості за тим самим кредитним договором, по справі ухвалено рішення, яке також оскаржується відповідачем в апеляційному порядку. Вважає, що по справі необхідно було призначити судову - бухгалтерську експертизу. Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явились. Колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи у їх відсутності.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Представником відповідача адвокатом ОСОБА_6 заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом того ж позивача до тих же відповідачів про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором, у якій на даний час призначено експертизу на предмет визначення суми заборгованості. Вважає, що до розгляду цієї справи, розгляд даної справи є неможливим.

Колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цього клопотання, така як об'єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного судочинства, як це передбачено п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України немає, зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду у даній справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, задовольняючи позовні вимоги та стягуючи в користь позивача солідарно з відповідача ОСОБА_7 як позичальника та відповідача ОСОБА_2 як поручителя 602 759 грн. 55 коп., суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі прострочили погашення поточних платежів кредиту та нарахованих відсотків, не виконавши взятих за кредитним договором № МКІ24РЗ.4586.004 від 20.03.2013 року зобов'язань, яка утворилась за період з 09.07.2014 року по 06.10.2015 року, а оскільки рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.11.2014 року стягнуто заборгованість станом на 09.07.2014 року в розмірі 1372610 гривень 39 коп., то з відповідачів слід стягнути дану заборгованість, що становить різницю між загальною сумою заборгованості та сумою заборгованості, яка була стягнута на підставі вказаного рішення суду.

Проте, колегія суддів з таким висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступене.

З матеріалів справи вбачається, що 20.03.2013 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № МКІ24Р3.4586.004 про надання кредиту у розмірі 1 250 000 грн. з терміном користування до 19.03.2018 року зі сплатою 20 % річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником по кредитному договору № МКІЛЧРЗ.4586.004, 20.03.2014 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № РХ029031/5816/003, згідно якого останній відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і позичальник, в тому числі за повернення основної суми боргу, процентів, за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків.

Як вбачається з п. 4.2.1 кредитного договору позичальник прийняв зобов'язання здійснювати своєчасне повернення кредиту, сплачувати нараховані проценти, комісії, використовувати кредит за цільовим призначенням та виконувати всі свої зобов'язання в повному обсязі.

Пунктом 1.1.3 кредитного договору процентна ставка за користування кредитом встановлюються у вигляді 20 % річних. Відповідно до п.6.3 кредитного договору, у разі порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк має право нарахувати позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення

Відповідач ОСОБА_5 умов кредитного договору не виконала, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, встановлених кредитним договором.

Відповідно до умов кредитного договору, а саме п. 3.1.9. у випадку порушення відповідачами термінів чи умов погашення грошових зобов'язань позивачу надано право вимагати дострокового повернення кредиту, що відповідає положенню ч.2 ст.1050 ЦК України.

Відповідно до умов договору поруки відповідач ОСОБА_2 на добровільних засадах поручилися перед позивачем щодо повернення позичальником ОСОБА_5 кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін, умови повернення та сплати яких встановлюється кредитним договором.

Згідно з п.4 договору поруки, у разі невиконання зобов'язання за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники.

28.03.2014 року банком, відповідно до кредитного договору, у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, було надіслано відповідачу ОСОБА_5 вимогу №Р.08/1001 про повне виконання зобов'язань за кредитним договором протягом 30 календарних днів з дня одержання повідомлення, однак, відповідачем жодних дій по виконанню вимог банку не вчинено.

Дану вимогу ОСОБА_2 отримано 31.03.2014 року (а.с. 21,22).

28.03.2014 року банком, відповідно до договору поруки, у зв'язку із невиконанням позичальником умов кредитного договору, було надіслано відповідачу ОСОБА_2 вимогу №Р.08/1000 про повне виконання зобов'язань за кредитним договором протягом 30 днів календарних днів з дня одержання повідомлення, однак, відповідачем жодних дій по виконанню вимог банку не вчинено.

Дану вимогу ОСОБА_2 отримано 31.03.2014 року (а.с. 23,24).

З викладеного вбачається, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання з 19.03.2018 року на 31.04.2014 року.

Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно ч. 1 ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Положеннями ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У ч. 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.11.2014 року стягнуто заборгованість станом на 09.07.2014 року в розмірі 1 372 610 гривень 39 коп. з яких 1 145 997, 00 грн. - поточна та прострочена заборгованість по тілу кредиту (на час ухвалення рішення тіло кредиту боржником було сплачене в сумі 104003.00 грн.), 155446.27 грн. - поточна та прострочена заборгованість по процентах та 71166.34 грн. пені.

З представленого розрахунку вбачається, що станом на 06.10.2015 року заборгованість за кредитним договором становить 1 975 369 грн. 94 коп. з яких 602 759 грн. 55 коп. це відсотки та пеня, які нараховані позивачем з 10.07.2014 року, а саме 469 607, 58 грн. - пеня та 15 050, 00 грн. - поточні проценти та 118101.97 грн. прострочені проценти.

Позивач вважає, що підставою для нарахування процентів і неустойки за кредитом є те, що кредитний договір не був розірваний та не припинив свою дію, а тому заборгованість продовжує рости.

Таким чином, спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме заборгованості за відсотками та пенею після спливу передбаченого договором строку кредитування у зв'язку із вимогою дострокового повернення кредиту, що відповідає положенню ч.2 ст.1050 ЦК України, яка буда направлена банком боржнику та поручителю 28.03.2014 року за №Р.08/1001, №Р.08/1000.

Отже, за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду № 14-10цс18 від 28 березня 2018 року.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що в задоволення позовних вимог слід відмовити, оскільки підстав для щомісячного нарахування процентів та пені відповідно до умов кредитного договору нема.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід задовольнити, а заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк Розвитку» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, в силу вимог ст.141 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що із позивача підлягає до стягнення на користь відповідача ОСОБА_2 сплачений останнім при подачі апеляційної скарги судовий збір у сумі 4972 грн. 77 коп.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Повний текст постанов складено 28 вересня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 31 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк Розвитку» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський банк Розвитку» (01135, м. Київ, вул. В»ячеслава Чорновола, 25, , МФО 380719) в користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 4972 грн. 77 коп. (чотири тисячі дев»ятсот сімдесят дві грн. 77 коп.) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 вересня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.