Справа № 462/1384/18 Головуючий у 1 інстанції: Палюх Н.М.
Провадження № 22-ц/783/2201/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Ніткевича А.В., Савуляка Р.В.

секретаря - Юзефович Ю.І.

з участю апелянта ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з метою фізичного, духовного розвитку дитини, а також з метою відпочинку та оздоровлення запланувала тимчасово виїхати за кордон до Арабської Республіки Єгипет та просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_3, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 в Арабську Республіку Єгипет на конкретний, визначений період.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу батька задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, (ІПН НОМЕР_1, проживає за адресою АДРЕСА_1), без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, (ІПН НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_2), в Арабську Республіку Єгипет на період з 09 липня 2018 року по 25 липня 2018 року. Вирішено питання судових витрат.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2018 року оскаржив відповідач ОСОБА_2.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, несправедливим та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим воно підлягає скасуванню.

Вказує, що саме позивачка постійно, систематично та безпідставно чинить перешкоди у його законному праві на виховання, побачення та спілкування із своїм сином, чим порушує ст. 141 СК України, що не було враховано судом при прийнятті рішення.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що виписка із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого є лише медичною довідкою рекомендованого характеру, а не обов'язковим виконавчим документом, а курортний готель не є медичним закладом, і за своїми послугами та функціями суттєво відрізняється від медичної установи.

Зазначає, що суд не прийняв до уваги і те, що в рекомендаціях на лікування дитини є не тільки Єгипет, а ще і інші місця санаторно-курортного лікування на території нашої держави, тобто в Україні, які є безпечними і не ставлять під загрозу здоров'я та життя сина - ОСОБА_4.

Крім того, вказує, що судом при постановленні рішення та розподілі судових витрат не взято до уваги той факт, що він є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3, а відтак, в силу п. 13 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він є звільненим від сплати судового збору.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2018 року скасувати, провадження у справі закрити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 30 жовтня 2009 року до 21 червня 2016 року позивач ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2.

Від спільного подружнього життя мають сина, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_4.

Рішенням Залізничного суду м.Львова від 21 червня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розлучення, син, ОСОБА_4, залишився проживати разом з матір'ю, що сторонами не заперечується.

З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого вбачається, що дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, страждає гіпертрофією мигдалин з гіпертрофією аденоїдів і йому рекомендовано санаторно-курортне лікування в містах Одесі, Херсоні, горах Карпатах, Туреччині та Єгипті.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі ст. ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки, або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення ст. 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, а також узявши до уваги положення ст. ст. 157, 161 СК України, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Арабської Республіки Єгипет із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Разом з тим за змістом положень ст. 124 Конституції України та ст. 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

Доводи апеляційної скарги в цій частині правильних висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу і на те, що на час розгляду справи апеляційним судом у ст.157 СК України внесено зміни, зокрема, таку доповнено ч. 5 за приписами якої той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов'язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Що стосується рішення суду в частині розподілу судових витрат та стягнення таких з відповідача на користь позивачки, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

У зв'язку з тим, що відповідач звільнений у даній справі від сплати судового збору, тому сплачений позивачкою, ОСОБА_3 за подання позовної заяви судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З урахуванням вище наведеного, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2018 року в частині розподілу судових витрат слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати ОСОБА_3 судовий збір, сплачений при подачі позову до суду першої інстанції в сумі 704 грн. 80 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню;порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення частково порушено норми матеріального права, зокрема в частині розподілу судових витрат, то в цій частині таке підлягає скасуванню.

В іншій частині, доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів. А відтак, у решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 травня 2018 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_6, прож. АДРЕСА_3, РНОКПП - НОМЕР_1) судовий збір, сплачений при подачі позову до суду першої інстанції в сумі 704 грн. 80 коп. (сімсот чотири грн. 80 коп.) за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Ніткевич А.В.

Савуляк Р.В.