Справа № 760/6190/16-ц
Провадження № 2/760/2496/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді - Лазаренко В.В.

з участю секретарів - Каліщук М.В., Кучерини Ю.С.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Король І.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ", треті особи: Відділ державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маринець Оксана Сергіївна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

В С Т А Н О В И В :

01.04.2016 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Солом'янського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ», треті особи: Відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маринець Оксана Сергіївна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 25.01.2016 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець Оксаною Сергіївною та зареєстрований в реєстрі за № 51, про звернення стягнення на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель POLO, кузов НОМЕР_4, рік виробництва 2011, колір - білий, державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3. Зазначений транспортний засіб на підставі Договору застави №50001970 від 26.12.2011 року переданий в заставу ТОВ «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ». Строк платежу за яким настав 16.05.2015 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації транспортного засобу задоволено вимоги ТОВ «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ» у розмірі 183 492,16 грн. Підставою для скасування вказаного виконавчого напису є порушення Закону України " Про нотаріат " при вчиненні оспорюваного виконавчого напису.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вказаного позову та просив суд відмовити у його задоволенні.

Треті особи явку своїх представників не забезпечили. Про розгляд справи повідомлялись належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. З клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертались.

Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення сторін та третіх осіб про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в судовому засіданні, що 05.09.2011 між позивачем та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ» було укладено договір купівлі-продажу автомобіля №361579 від 05.09.2011 року, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов'язується поставити покупцю ОСОБА_3, в строк та на умовах, зазначених в цьому договорі, один новий автомобіль, а саме: транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель POLO, кузов НОМЕР_4, рік виробництва 2011, колір - білий.

21.12.2011 року, на виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля №361579 від 05.09.2011 року, між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ» було укладено кредитний договір№50001970 від 21.12.2011 року та отримано кредит в сумі 122 128,11 грн. на строк 60 місяців з процентною ставкою 9,90 % річних (змінна ставка), з цільовим призначенням отриманого кредиту: на придбання автомобіля марки VW, модель POLO, кузов НОМЕР_4, об'єм двигуна 1197 куб. см., 2011 року виробництва.

Сторони домовились, що погашення кредиту відбувається щомісяця у період з 15.01.2012 року по 15.12.2016 року, відповідно до додатку до кредитного договору №50001970 від 21.12.2011 року про встановлення графіку погашення кредиту. Загальна сума погашення за кредитом становить 155 332,51 грн., з яких 122 128,11 грн. - погашення суми кредиту та 33 204,41 грн. - проценти за користування кредитом.

26.12.2011 року між позивачем та відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ» було укладено договір застави транспортного засобу №50001970, предметом застави відповідно до п. 1.1 договору застави є транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель POLO, кузов НОМЕР_4, рік виробництва 2011, колір - білий.

05.11.2015 року ТОВ «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ» звернулось до ОСОБА_3 з вимогою (повідомленням) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором за вих. №5001970 від 05.10.2015 року (а.с. 92), а саме: щодо дострокового повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору, що разом станом на початкову дату становить 147 826,66 грн.

25.01.2016 року ТОВ «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ» звернулось до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. із заявою про вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель POLO, кузов НОМЕР_4, рік виробництва 2011, колір - білий, державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3 Зазначений транспортний засіб на підставі договору застави транспортного засобу №50001970, посвідчений Бродським В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26.12.2011 року, за реєстровим №4328, переданий в заставу ТОВ «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ», строк платежу за яким настав 16.05.2015 року.

25.01.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець О.С. вчинено виконавчий напис № 51 відповідно до якого запропоновано стягнути на користь ТОВ «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ» транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель POLO, кузов НОМЕР_4, рік виробництва 2011, колір - білий, державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного вище транспортного засобу, пропонується задовольнити вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРШЕ МОБІЛІТІ» за кредитним договором №50001970 від 21.12.2011 року, за період з 16.05.2015 року по 05.10.2015 року, а саме: 100 542,02 грн. - дострокове повернення невиплаченої суми кредиту (відповідно до обмінного курсу за безготівковими операціями ПАТ «Креді Агріколь Банк»; 52 656,35 грн. - несплачені чергові платежі (прострочені відсотки та прострочена сума основного боргу); 5868,17 грн. - штрафні санкції за вимоги щодо сплати; 24425,62 грн. - штраф в розмірі 20% від суми кредиту за порушення терміну дострокового повернення кредиту на вимогу компанії до суми заборгованості, що разом становить 183 492,16 грн. (а.с. 96).

Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису відповідно до вимоги (повідомлення) щодо дострокового повернення кредиту та сплати заборгованості за кредитним договором за вих. №5001970 від 05.10.2015 року (а.с. 92), відповідачем зазначено - повернення суми кредиту у повному обсязі та заборгованості відповідно до умов договору, що разом станом на початкову дату становить 147 826,66 грн., натомість, відповідно до вчиненого виконавчого напису № 51 від 25.01.2016 загальний розмір заборгованості за кредитом разом становить 183 492,16 грн. (а.с. 96).

Позивач ОСОБА_3 звертаючись за захистом свого цивільного права, оспорює у судовому порядку вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (в частині розміру заборгованості, штрафних санкцій, безспірності заборгованості тощо), з якими кредитор звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Перевіряючи доводи сторін, надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд виходить з такого.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII "Про нотаріат" нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом " Про нотаріат" та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону " Про нотаріат"). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року N 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за N 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України "Про нотаріат"). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України"Про нотаріат" та Глава 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій.

Згідно з ст. 87 Закону України " Про нотаріат " для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Такі ж норми містять п. п. 282, 288 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20 / 5.

Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року N 1172 " Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами подаються, зокрема, оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Аналіз зазначеної норми статті 88 Закону України "Про нотаріат" дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). При цьому нотаріус вчиняє виконавчий напис за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років тощо. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису ( пункти 1, 3 Глави 16 розділу II Порядку ).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувана та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувана ( підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку ). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та ( або ) умов договору застави здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу ( підпункт 2. 3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку ).

Крім того, підпунктами 3 .2, 3. 5 пункту 3 Глави 16 розділу II Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

В правовій позиції Верховного суду України викладеної в Постанові від 05 липня 2017 року у справі за № 6 - 887цс17зазначено, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного Кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України « Про нотаріат » захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині ), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України « Про нотаріат » у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

При цьому, в даному випадку документами, які підтверджують безспірність заборгованості, не можуть бути розрахунок заборгованості, складений відповідачем, оскільки останній є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків банку і не можуть слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог відповідача до позивача. Крім того, вказаний розрахунок заборгованості не містить відомостей про рух грошових коштів, розрахунку нарахованих штрафних санкцій, з якого нотаріус мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. Натомість, на підтвердження факту безспірності заборгованості мали б бути надані нотаріусу первинні бухгалтерські документи, чеки, квитанції, та інше, які підтверджують факти оплати або неналежної оплати.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Так, судом встановлено, що 05.10.2015 позивач на адресу ОСОБА_3 направив письмове повідомленняч щодо дострокового повернення кредиту в якому зазначена сума заборгованості за кредитним договором 147 826.66 гривень (а.с.92). Вказаний лист отриманий адресатом 13.11.2015 (а.с. 95).

Між тим, у виконавчому написі нотаріуса від 25.01.2016 загальна сума заборгованості зазначена 183 492, 16 грн. (а.с. 96), з чого слідує, що остання сума не є безспірною.

Отже, встановлені фактичні обставини у справі на підставі наданих сторонами доказів, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість свідчать про те, що нотаріус, підтверджуючи наявність у кредитора права на стягнення грошових сум з позичальника ОСОБА_3 шляхом вчинення виконавчого напису, не з`ясував факт безспірності заборгованості на підставі поданих кредитором документів та умови застосування положень статті статті 88 Закону України «Про нотаріат», які задовольнив за рахунок заставного майна.

Таким чином, вимоги позивача є правильними, ґрунтуються на зібраних у справі доказах та відповідають нормам матеріального права.

Разом з тим, обов'язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат") є безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд перевіряє доводи боржника в повному обсязі й установлює чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати - судовий збір.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 3, 4, 5, 10, 11, 12, 13, 43, 76, 81, 83, 89, 211, 263 , 264, 265, 266, 273 ЦПК України, ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 87,88 Закону України " Про нотаріат", суд

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ", (, адреса: 02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, 1В), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Маринець Оксана Сергіївна (01038, м. Київ, вул. Червоноармійська, 74, прим. 2), Відділ державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києв (03186, м. Київ, вул. Червоноармійська, 74, прим. 2), і, про визнання договору іпотеки недійсним та визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис від 25.01.2016, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маринець Оксаною Сергіївною, зареєстрований у реєстрі за № 51, про звернення стягнення на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель POLO, кузов № НОМЕР_3, рік виробництва 2011, колір - білий, державний номер НОМЕР_1, що належить на праві власності ОСОБА_3.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПОРШЕ МОБІЛІТІ", (, адреса: 02152, м. Київ, проспект Павла Тичини, 1В), на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_1) витрати з оплати судового збору в сумі 551,20 грн..

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Дата складення повного судового рішення 12.06.2018.

Суддя В.В. Лазаренко