Справа №487/6136/15-ц 04.07.2018
Провадження №22-ц/784/1081/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 487/6136/15-ц Категорія 27
Провадження № 22-ц/784/1081/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лептуга С.С.,

за участю представника відповідача- ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2016 року постановлене під головуванням судді Андрощука В.В. в приміщенні суду, у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк (далі - ПАТ КБ) «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 11.04.2013 р. ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, в зв'язку з чим станом на 14.07.2015 року в нього утворилася заборгованість в сумі 36465,94 грн., яка складається з : 20000 грн. - заборгованість за кредитом; 13019,94 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1233,34 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1712,66 грн. - штраф (процентна складова). На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмір 36465,94 грн. за кредитним договором № б/н від 11.04.2015 року та стягнути з відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за договором від 11.04.2013 року у розмірі 36465,94 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 20000 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 13019,94 грн., заборгованість з комісії за користування кредитом та пені - 1233,34 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1712,66 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення в повному обсязі, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, надавши пояснення, аналогічні змісту апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Інші учасники процесу до судового засідання не з'явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, приймаючи рішення, суд виходив з того, що 11.04.2013 року ОСОБА_1 на підставі Анкети - Заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, Умов та правил надання банківських послуг, та Тарифів банку, які викладені на банківському сайті, отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,4% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Підпис відповідача ОСОБА_1 на Анкеті-Заяві від 11 квітня 2013 року свідчить про те, що останній ознайомлений та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку і виразив свою згоду з тим, що зазначена Заява є договором між Банком та ним про надання банківських послуг.

Також судом було встановлено, що відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, внаслідок чого у відповідача станом на 14.07.2015 р. виникла заборгованість по кредиту у розмірі 36465,94 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 20000 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 13019,94 грн., заборгованість з комісії за користування кредитом та пені - 1233,34 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1712,66 грн.

Проаналізувавши дані обставини та положення ст.ст.525, 526, 530, 625 ЦК України, суд дійшов висновку, що вимоги Банку обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Висновки суду про наявність між сторонами кредитних правовідносин на підставі кредитного договору № б/н від 11 квітня 2013 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії з встановленим кредитним лімітом на платіжну карту, який був укладений сторонами шляхом підписання ОСОБА_1 анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідають встановленим судом обставинам справи.

При цьому колегія суддів враховує, що за положеннями статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частинами 1, 2 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Статтями 525, 526, 527, 530 ЦК України, як правильно зазначив суд в рішенні, встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та якщо у зобов'язані встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як убачається з матеріалів справи, 11 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, яка була підписана як ним, так і представником ПАТ КБ «Приватбанк», що свідчить про те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено Кредитний договір № б/н від 11.04.2013р., відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що Анкета-заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті, а також Тарифами, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві.

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що 25.08.2011р. між сторонами було укладено договір про відкриття картрахунку та про обслуговування платіжної карти № SAMDN9798, а також додаткова угода до даного договору від 25.08.2011р., які були підписані відповідачем. Згідно п.1.1 додаткової угоди відповідачу було відкрито карткові рахунки та видано картку Visa Platinum, валюта карткарунку - мультивалютний. Відповідно до п.6 додаткової угоди відповідачу було відкрито рахунки за номерами НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

11 квітня 2013 року відповідач пройшов у банку повторну ідентифікацію та йому було перевипущено картку на картку № НОМЕР_3 та видано картку Platinum. В цей же день згідно виписки руху коштів за рахунком, відповідачем була здійснена операція - перевід між своїми рахунками ( поповнення карткового рахунку) з карткового рахунку № НОМЕР_2, який було відкрито відповідачу 25.08.2011р. на новий рахунок № НОМЕР_3.

23.04.2013р. відповідачем здійснена операція з переведення коштів з картки № НОМЕР_3 на картку НОМЕР_6 яка належить відповідачу; 21.05.2013р. здійснена операція з переведення коштів з картки № НОМЕР_3 на картку НОМЕР_5, яка також належить відповідачу; 28.05.2013р. здійснена операція поповнення карти відповідача НОМЕР_4 з картки № НОМЕР_3; 28.05.2013р. здійснена операція поповнення карти № НОМЕР_3 з картки № 0978……..3800, яка належить відповідачу.

Аналіз зазначених операцій свідчить про те, що відповідач з із картки № НОМЕР_3 поповнював інші картки, які йому належать, а також з інших карток поповнював картку № НОМЕР_3, тобто активно користувався карткою № НОМЕР_3, що також відповідно до ст.1069 ЦК України свідчить про надання відповідачу кредиту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що між сторонами існують кредитні правовідносини на підставі кредитного договору № б/н від 11 квітня 2013 року у вигляді відновлювальної кредитної лінії, а також те, що для здійснення операцій з отримання та повернення кредиту за даним кредитним договором відповідач отримав картку № НОМЕР_3.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем укладення кредитного договору з відповідачем, а також про те, що надана позивачем виписка по особовому рахунку не має відношення до укладеного між сторонами кредитного договору, не відповідають наявним в матеріалах справи доказам.

Згідно виписки про рух коштів за рахунком, відповідач активно користувався даною карткою. У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 належним чином виконував взяті на себе обов'язки, ПАТ КБ «ПриватБанк» збільшив кредитний ліміт до 2000грн.

Правомірним є висновок суду також про те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за даним кредитним договором в повному обсязі не виконав.

Однак, визначаючи розмір заборгованості за даним кредитним договором, суд не врахував наступне.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, оскільки відповідач уклав кредитний договір з позивачем та отримав кредитні кошти від банку, він зобов'язана повернути їх та сплатити проценти за користування кредитними коштами.

Однак, не зважаючи на те, що Анкета-заява про приєднання до Умов та правила надання банківських послуг, яка була підписана відповідачем, містить в собі ствердження, що відповідач надав згоду на те, що ця заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, які викладені на банківському сайті, а також Тарифами, складають між ним та Банком Договір, колегія суддів вважає, що у суду не було достатніх правових підстав при визначенні суми заборгованості за кредитним договором, укладеним між сторонами, керуватися саме тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які були долучені до позовної заяви, так як вони позичальником не підписані. Будь-яких доказів того, що відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та правилами надання банківських послуг, суду надано не було. Не було надано суду також Пам'ятку клієнта, яка містить в собі Тарифи і основні умови обслуговування і кредитування, зі змістом якої нібито ознайомився відповідач.

Тому приймаючи рішення слід виходити з тих фактично отриманих та повернутих відповідачем сум, які зафіксовані у виписці руху коштів за рахунком, відкритим за укладеним між сторонами кредитним договором.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. А згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України п озикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Не зважаючи на те, що в Анкеті-заяві не встановлений розмір процентів, але, оскільки законодавством передбачено необхідність сплати відсотків за користування кредитними коштами, а відповідач після отримання картки активно користувався даною карткою, в тому числі і погашаючи заборгованість разом з нарахованими процентами, що підтверджується випискою про рух коштів за рахунком, у той час коли за даним видом кредитної картки була передбачена базова процентна ставка в місяць у розмірі 2,2% (26,4% на рік), чим відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України вчиняв дії, які засвідчують його бажання користуватися кредитними коштами зі сплатою саме таких відсотків за користування кредитними коштами, то ці його дії фактично є прийняттям пропозиції в частині розміру процентної ставки, хоча він й не підписав Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна». Доказів протилежного стосовно розміру погодженої сторонами процентної ставки відповідачем суду надано не було.

Як убачається з виписки руху коштів за рахунком та розрахунку заборгованості відповідач неодноразово погашав заборгованість та повторно отримувала кредитні кошти. Остання операція з погашення кредиту здійснена 26 грудня 2013 року.

Правових підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами за збільшеною процентною ставкою у розмірі 52,8% позивачем суду надано не було.

Суд даним обставинам належної правової оцінки не дав та прийняв до уваги розрахунок заборгованості, який містить підвищення процентної ставки з 12 вересня 2014р. - до 52,8% річних, що призвело до помилкового визначення суми заборгованості відповідача за кредитним договором.

Як зазначено в позовній заяві і це підтверджується випискою руху коштів за рахунком, станом на 14 липня 2015 року залишок заборгованості за тілом кредиту складав 20000 грн.

Позивач просить стягнути заборгованість станом на 14 липня 2015 року. Як убачається з розрахунку заборгованості за кредитом, виходячи з річної відсоткової ставки 26,4% за весь період користування кредитними коштами, заборгованість за процентами станом на 14 липня 2015 року становить 8649,08грн. ( а. с. 107-108), а не 13019,94 грн., як зазначено в розрахунку, наданому до позовної заяви.

Отже, загальна сума заборгованості за кредитом станом на 14 липня 2015 року становить 28649,08 грн. (20000 грн. за тілом кредиту + 8649 грн.08 коп. за процентами = 28649,08 грн.).

Що стосується позовних вимог про стягнення пені та штрафів, то, приймаючи рішення, суд не в повній мірі врахував те, що Анкета-заява не містить зобов'язань відповідача щодо сплати пені та штрафів за неналежне виконання умов договору, тому колегія суддів вважає, що правові підстави для стягнення пені та штрафів відсутні, так як обов'язковість застосування цих складових, якщо вони не передбачені умовами договору, діючим законодавством не передбачена.

Суд зазначеним обставинам належної правової оцінки не дав та помилково дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості в сумі 36465,94 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 20000 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 13019,94 грн., заборгованість з комісії за користування кредитом та пені - 1233,34 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 1712,66 грн., тому рішення суду слід змінити, зменшивши розмір заборгованості за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача з 36465,94 грн. до 28649,08 грн.

Інші доводи апеляційної скарги, крім тих, з якими погодилася колегія суддів, виходячи з конкретних обставин по справі, не впливають на правильність прийнятого рішення, а тому не є підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому колегія суддів враховує те, що порушення норм процесуального права, в тому числі і щодо повідомлення учасника процесу про час і місце розгляду справи на час розгляду справи судом та звернення до суду з апеляційною скаргою, могло бути підставою для скасування рішення тільки в тому випадку, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи в цілому, чого не сталося в даному випадку. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представнику відповідачу була надана можливість надати свої пояснення та всі докази, які він мав намір подати до суду першої інстанції. Апеляційним судом було надано аналіз всім доказам, наданим сторонами під час всього періоду розгляду справи у різних інстанціях і з урахуванням наданих суду сторонами доказів, колегія суддів дійшла висновку про необхідність змінити рішення шляхом зменшення суми заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача.

Приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів враховує також те, що судом першої інстанції по справі було постановлено заочне рішення на підставі наданих суду доказів. Відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції не висловлював ніяких заперечень щодо обґрунтованості позовних вимог та достатності наданих позивачем доказів для прийняття рішення по справі. В апеляційній скарзі відповідач виклав свої заперечення проти обґрунтованості позовних вимог, достатності наданих позивачем доказів для прийняття рішення по справі та обґрунтованості самого рішення суду. Тому, перевіряючи заперечення проти позову, викладені в апеляційній скарзі, з метою повного та всебічного встановлення обставин по справі, апеляційний суд при первісному розгляді апеляційної скарги відповідача на рішення суду вважав за доцільне дослідити також додаткові докази, надані позивачем на спростування доводів апеляційної скарги, оскільки обставини, на підтвердження яких надавалися позивачем докази під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не оспорювалися відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, а тому позивачем не надавалися докази на їх підтвердження. З огляду на зазначені обставини, апеляційний суд при первісному розгляді справи прийняв та долучив до матеріалів справи докази, надані позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. З урахуванням викладеного доводи представника відповідача, висловлені під час повторного розгляду справи в апеляційному порядку, про те, що ці докази не є допустимими, не відповідають вимогам процесуального законодавства.

Докази, надані позивачем до касаційної скарги також були прийняті та досліджувались судом касаційної інстанції під час розгляду касаційної скарги на рішення апеляційного суду. З урахуванням викладеного, у суду апеляційної інстанції під час повторного розгляду справи в апеляційному порядку відсутні правові підстави вирішувати питання про допустимість даних доказів, які вже прийняті та долучені до матеріалів справи судом касаційної інстанції.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на сплату судового збору у розмірі 288грн.

Таким чином, рішення суду підлягає зміні також і в частині розміру стягнутих з відповідача на користь позивача судових витрат шляхом зменшення їх з 364,66грн. до 288 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 січня 2016 року змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором б/н від 11 квітня 2013 року суму з 36465,94 грн. до 28649,08 грн., а також суму судових витрат з 364,66грн. до 288 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 05 липня 2018 року