Апеляційний суд Житомирської області
Справа №281/464/18 Головуючий у 1-й інст. Свинченко Г. Д.
Категорія 59 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №281/464/18 за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів із ОСОБА_2

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Лугинського районного суду Житомирської області від 02.07.2018, постановлену під головуванням судді Свинченко Г.Д. у смт. Лугини

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із 26.06.2018 і до досягнення дитиною повноліття; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із 26.06.2018 і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування вимог заяви зазначила, що із 04.11.2006 перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 13.03.2013 шлюб розірвано та дітей залишено із матір'ю. Зазначила, що ОСОБА_2 є працездатним, офіційно не працює, проте отримує дохід і може надавати матеріальну допомогу. Оскільки ОСОБА_2 ухиляється від утримання дітей в добровільному порядку просила задовольнити вимоги заяви.

Ухвалою Лугинського районного суду Житомирської області від 02.07.2018 відмовлено у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 на підставі п. 3. ч. 1 ст. 165 ЦПК України. Роз'яснено заявнику, що відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому цим розділом, після усунення її недоліків.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу скасувати та зобов'язати місцевий суд прийняти заяву до розгляду та видати судовий наказ. Зокрема зазначила, що суд безпідставно відмовив у задоволенні її заяви та невірно застосував норми ст. 161 та п. 3 ч. 1 ст. 165 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VШ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VШ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже, справа розглядається Апеляційним судом Житомирської області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, п. 1 ч. 1 ст. 353, ч. 2 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що заявницею поставлено вимогу про стягнення аліментів в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, що не передбачено ст. 161 ЦПК України.

Апеляційний суд не погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що із 04.11.2006 ОСОБА_1 перебувала із ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 5-6, 8).

Рішенням Лугинського районного суду Житомирської області від 13.03.2013 шлюб розірвано та дітей залишено із матір'ю (а.с. 8).

Оскільки батько дітей в добровільному порядку не утримує дітей, тому ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про видачу судового наказу, в якій просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із 26.06.2018 і до досягнення дитиною повноліття; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із 26.06.2018 і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Пунктом 5 частини 1 статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Отже, заявлена ОСОБА_1 вимога про стягнення з боржника аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину відповідає вимогам ч. 3 ст. 184 СК України та п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, та така вимога не пов'язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб, враховуючи, що протилежного з матеріалів справи не вбачається.

Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду , що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Виходячи із наведеного, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена із порушенням норм чинного цивільного матеріального законодавства та підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Лугинського районного суду Житомирської області від 02.07.2018 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: