Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 381/1211/17

провадження № 61-35718св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, Фастівська міська рада Київської області,

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року у складі судді Ковалевської Л. М. та постанову Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Савченка С. І., Верланова С. М., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6, Фастівської міської ради Київської області про визнання протиправними і скасування рішень виконавчого комітету і міської ради.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до договору дарування від 20 вересня 2002 року ОСОБА_8 подарував їм у рівних частинах 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1. У договорі дарування було зазначено, що вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1 965,00 кв. м. Перед укладанням договору, попередній власник будинку ОСОБА_8 вказав на земельну ділянку, якою він користується, її площа складала 1 200,00 кв. м. Після набуття 16/25 частин житлового будинку вони продовжували користуватися цією земельною ділянкою площею 1 200,00 кв. м.

Власником інших 9/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_9, який приватизував частину земельної ділянки розміром 800 кв. м, на якій розташована його частина будинку.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 06 жовтня 2016 року № 5/145-XVIII-VIIїм для обслуговування їхньої частини будинку було передано у власність земельну ділянку площею 0,064 га, а рішенням Фастівської міської ради Київської області від 06 жовтня 2016 року № 5/39-XVIII-VII їм надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо приватизації решти земельної ділянки площею 0,0618 га для ведення особистого селянського господарства. Однак, при розробці технічної документації щодо можливості відведення у власність земельної ділянки площею 0,0618 га було встановлено, що частину цієї ділянки площею 0,400 га, яка перебувала у їх користуванні, рішенням Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 29 вересня 1998 року було передано у постійне користування ОСОБА_6

Вважали, що вказане рішення виконавчого комітету є незаконним і таким, що порушує їх права, оскільки питання про вилучення частини ділянки у попереднього власника ОСОБА_8 і передачу її ОСОБА_6 повинна була вирішувати міська рада, а не її виконавчий комітет. Крім того, ОСОБА_8, попередній землекористувач, не давав своєї згоди на вилучення частини його земельної ділянки.

Крім того, рішенням Фастівської міської ради Київської області від 26 травня 2016 року 22/12-XVIII-VII ОСОБА_6 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2.

Вважали, що вказане рішення міської ради є незаконним, оскільки у користуванні ОСОБА_6 на законних підставах перебуває лише земельна ділянка площею 0,06 га, а ділянка площею 0,04 га є частиною їх ділянки по АДРЕСА_1, тому її незаконно включено до складу ділянки ОСОБА_6

На підставі вказаного, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог від 06 червня 2017 року, просили суд визнати протиправними і скасувати рішення Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 29 вересня 1998 року № 203/7 та рішення Фастівської міської ради Київської області від 26 травня 2016 року № 22/12-ХІІІ-VІІ.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_4 і ОСОБА_5, у травні 2017 року ОСОБА_6 пред'явила зустрічний позов про визнання протиправними і скасування рішень виконавчого комітету і міської ради.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ще у 1998 році Виконавчий комітет Фастівської міської ради Київської області, розглянув заяву про надання їй у користування земельної ділянки та заяву її батька - ОСОБА_8 про вилучення із його користування земельної ділянки площею 0,04 га, рішенням від 29 вересня 1998 року їй було надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,04 га.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 26 травня 2016 року 22/12-XVIII-VII їй було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2.

Разом з тим, рішенням Фастівської міської ради Київської області від 06 жовтня 2016 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 0,0618 га по АДРЕСА_1, частина якої перебуває у її користуванні і на яку вона отримала дозвіл для виготовлення документації із землеустрою.

На підставі вказаного, ОСОБА_6 просила суд визнати протиправним і скасувати рішення Фастівської міської ради Київської області від 06 жовтня 2016 року № 5/39-XVIII-VII.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 травня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Фастівської міської ради Київської області про визнання протиправними і скасування рішень виконавчого комітету і міської ради прийнято до спільного розгляду із позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Фастівської міської ради Київської області про визнання протиправними і скасування рішень виконавчого комітету і міської ради.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України не надали суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема, щодо порушення відповідачами їх прав та законних інтересів при прийнятті оскаржуваних рішень. При цьому, договір дарування, на підставі якого ОСОБА_4 і ОСОБА_5 набули право власності на частину житлового будинку, був укладений у 2002 році, тобто через чотири роки після прийняття оскаржуваного рішення про вилучення у попереднього користувача земельної ділянки площею 0,04 га та передачу її ОСОБА_6, отже право користування цією ділянкою до позивачів на підставі договору дарування не перейшло. Приймаючи рішення від 29 вересня 1998 року, Виконавчий комітет Фастівської міської ради Київської області діяв у межах делегованих повноважень. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд виходив із того, що згідно зі статтею 15 ЦК України суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права особи, однак під час розгляду справи не було встановлено, що оскаржуваним рішенням Фастівської міської ради Київської області від 06 жовтня 2016 року № 5/39-XVIII-VII було порушено права ОСОБА_6

Постановою Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що до набуття у 2002 році ОСОБА_4 і ОСОБА_5 права власності на частину житлового будинку, Виконавчий комітет Фастівської міської ради Київської області своїм рішенням від 29 вересня 1998 року, на підставі заяви ОСОБА_6 про надання у користування земельної ділянки та заяви ОСОБА_8 про вилучення із його користування земельної ділянки, вилучив із землекористування останнього та передав у простійне користування ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,04 га для обслуговування житлового будинку. При прийнятті оскаржуваного рішення, Виконавчий комітет Фастівської міської ради Київської області діяв відповідно до рішення Фастівської міської ради Київської області від 28 липня 1998 року № 05-ІІІ-ХХІІІ, яким виконавчому комітету було надано повноваження міської ради у сфері регулювання земельних відносин для індивідуальних забудовників.

Оскаржуване ОСОБА_6 рішення Фастівської міської ради Київської області від 06 жовтня 2016 року про надання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 дозволу на виготовлення проекту землеустрою не є рішенням про передачу ділянки у власність, тому не порушує права ОСОБА_6, оскільки у ОСОБА_4 і ОСОБА_5 право власності (або інше речове право) на спірну ділянку на підставі цього рішення не виникає.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення в частині відмови у задоволенні їхнього позову скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову.

Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_6 не оскаржуються, тому відповідно до статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди при ухваленні оскаржуваних судових рішень не врахували дійсні фактичні обставини справи, а саме: площа присадибної ділянки, яка перейшла у їх користування була зазначена у договорі дарування від 20 вересня 2002 року, при цьому попередній користувач цієї ділянки не повідомляв їх про передачу частини цієї ділянки у користування інших осіб. Крім того, виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області не було повноважень приймати рішення по земельному питанню.

У липні 2018 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що доводи касаційної скарги є необґрунтованим та безпідставними, крім того, вони були предметом розгляду судами та спростовані встановленими обставинами справи. Отже, підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що рішенням Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 29 вересня 1998 року № 203/7 із землекористування ОСОБА_8 за його згодою було вилучено земельну ділянку площею 0,04 га та передано її у постійне користування ОСОБА_6 по АДРЕСА_1.

Згідно з договором дарування від 20 вересня 2002 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частинах 16/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1. У договорі було зазначено, що житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 1 965,00 кв. м.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 26 травня 2016 року 22/12-XVIII-VIIОСОБА_6 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 06 жовтня 2016 року № 5/145-XVIII-VII ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для обслуговування їхньої частини будинку було передано у власність земельну ділянку площею 0,064 га, а рішенням Фастівської міської ради Київської області від 06 жовтня 2016 року № 5/39-XVIII-VII їм надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо приватизації решти земельної ділянки площею 0,0618 га для ведення особистого селянського господарства.

Вважаючи, що ОСОБА_6 було безпідставно передано у користування земельну ділянку площею 0,04 га та надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки, оскільки ця ділянка перебуває у їх користуванні, питання про вилучення частини ділянки у попереднього власника ОСОБА_8 і передачу її ОСОБА_6 повинна була вирішувати міська рада, а не її виконавчий комітет, крім того, ОСОБА_8 не давав своєї згоди на вилучення частини його земельної ділянки, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 звернулися до суду із цим позовом.

Спірні правовідносини щодо вилучення у 1998 році у ОСОБА_8 земельної ділянки та передачу її у постійне користування ОСОБА_6 регулювалися ЗК України 1990 року.

У статті 27 ЗК України 1990 року визначено, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі добровільної відмови від земельної ділянки.

Відповідно до статті ЗК України 1990 року припинення права власності на землю або права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови власника землі або землекористувача провадиться за його заявою на підставі рішення відповідної Ради народних депутатів.

Статтею 3 ЗК України від 1990 року встановлено, що розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Інші спірні правовідносини регулюються ЗК України 2001 року.

Так, частиною третьою статті 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян проводиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Відповідно до частини першої і другої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної місцевої ради за місцезнаходженням ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів і документів, що підтверджують розмір ділянки.

Згідно з частинами першою, третьою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування.

Судом установлено, що рішенням Фастівської міської ради Київської області від 28 липня 1998 року № 05-ІІІ-ХХІІІ Виконавчому комітету Фастівської міської ради Київської області були делеговані повноваження міської ради у сфері регулювання земельних відносин для індивідуальних забудовників.

Отже рішення Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 29 вересня 1998 року № 203/7 про передачу у постійне користування земельної ділянки було прийнято уповноваженим суб'єктом і доводи касаційної скарги вказаних обставин не спростовують.

Крім того, встановивши, що до позивачів право користування спірною земельною ділянкою площею 0,04 га після прийняття у дар на підставі договору дарування частини житлового будинку не перейшло, оскільки за згодою попереднього землекористувача ця ділянка на підставі рішення Виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 29 вересня 1998 року була передана у користування ОСОБА_6, суди дійшли правильного висновку про відсутність підставі для скасування цього рішення виконавчого комітету, оскільки воно не порушує права та законні інтереси ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Таким чином, відсутні підстави й для скасування рішення Фастівської міської ради Київської області від 26 травня 2016 року про надання дозволу ОСОБА_6 на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки розміром 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2, оскільки це рішення також не порушує прав позивачів.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 05 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Фастівської міської ради Київської області про визнання протиправними і скасування рішень виконавчого комітету і міської ради залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк