Справа № 527/453/18
провадження 2/527/336/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді - Олефір А.О.,

за участю секретаря - Бутко В.В.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення режиму окремого проживання подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

12 березня 2018 року, позивач звернулася до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання подружжя.

В своїй заяві позивач зазначила, що 25 грудня 2015 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від зазначеного шлюбу вони мають спільних малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Внаслідок несумісності характерів, непорозуміння та конфлікти, з початку липня 2017 року спільно як сім'я не проживають, діти проживають з нею. Вона не має можливості розірвати шлюб з відповідачем, оскільки донька ОСОБА_5 не досягла одного року. 30.08.2017 року Автозаводським районним судом м. Кременчука видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина ОСОБА_4. Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21.09.2017 року з відповідача стягнуто аліменти на її утримання.

Посилаючись на те, що з метою забезпечення права особисту свободу та уникнення конфліктів і судових спорів з приводу придбаного в майбутньому майна, позивач просила суд, встановити режим окремого проживання подружжя ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, шлюб між якими зареєстрований 25 грудня 2015 року в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 1340.

03 травня 2018 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він позовні вимоги не визнає, посилаючись на те, що позов є необґрунтованим, оскільки не містить будь-яких підстав, права позивача не є порушеними. Станом на звернення позивача до суду вони не проживають близько 1 місяця, а не так як зазначає позивач з липня 2017 року. Оскільки у позивача не залишилося близьких родичів, то він та його батьки постійно надають позивачу фізичну та матеріальну допомогу. Його дружина має нестерпний характер з елементами агресії, яку вона проявляє по відношенню до нього на очах у малолітнього сина. Сім'я остаточно не розпалася, оскільки вони поновлюють періодично сімейні відносини, а саме з 28 по 30 квітня 2018 року, які з вини відповідача припинили 02.05.2018 року. До дітей систематично приїздить з подарунками та продуктами харчування, на майно дружини претендувати наміру не має (а.с.25-27).

01 червня 2018 року позивачем надано суду відповідь на відзив, у якому зазначила, що відповідачем не було подано жодного аргументованого доказу та документу, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача. Відповідач не проживає за адресою: АДРЕСА_1 з 20.07.2017 року по теперішній час (а.с.33-36).

Позивач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій зазначила, що просить розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.32).

Відповідач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, за участю його представника ОСОБА_1, позовні вимоги не підтримує (а.с.55).

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову із наведених підстав зазначених в письмовому відзиві, крім того зазначила, що відповідач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2, позивач та відповідач періодично поновлюють шлюбні стосунки, але через характер та неврівноважену психіку, позивач виганяє відповідача, тому він вимушений проживати окремо. З моменту подачі позову до суду поновлювали шлюбні відносини близько 2-3 разів. 20.07.2018 року усі разом святкували сину ОСОБА_4 день народження. Батьки відповідача постійно надають матеріальну допомогу. Відповідач любить своє дружину та дітей, бажає з нею проживати. Встановлення режиму окремого проживання позивачу потрібне з прихованою метою, а саме з метою отримання субсидії, тому позов до задоволення не підлягає.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та давши їм належну оцінку, суд встановив наступне.

25 грудня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_3, виданим 25 грудня 2015 року, актовий запис № 1340 (а.с.7).

Від вказаного шлюбу мають двох спільних малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8 (а.с. 8,9).

30.08.2017 року Автозаводським районним судом м. Кременчука видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_4 (а.с.10) Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 21.09.2017 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання позивача (а.с.11).

ОСОБА_3 має заборгованість за аліментами (а.с.39-41).

ОСОБА_2 (позивач) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, разом з нею зареєстровані діти: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.12,37).

Відповідно до Акту, затвердженого Заступником генерального директора з правових питань ТОВ «Житлорембудсервіс» 25.08.2018 року, ОСОБА_3 з 20.07.2017 року по теперішній час не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.38).

Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, становлені законом.

Відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Пленум Верховного Суду України п.12 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає, що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та підтверджено доказами наданими позивачем, що ОСОБА_2 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, відповідач за зазначеною адресою не проживає, отже сторони проживають окремо. Натомість відповідачем та його представником не надано суду жодного належного та допустимого доказу на обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя.

Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням руду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,00 грн.

Керуючись ст. ст. 119,120 Сімейного кодексу України, ст.ст.12,13, 76-81,141, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Встановити режим окремого проживання подружжя ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, шлюб між якими зареєстрований 25 грудня 2015 року в Центральному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис № 1340.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704, 80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Відповідно до п.п.п. 15.5 п.п. 15 п. 1 Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Полтавської області через Глобинський районний суд Полтавської області.

Позивач: ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, рнокпп: НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, рнокпп: НОМЕР_2).

Повний текст рішення складено 08 серпня 2018 року.

Суддя А. О. Олефір