Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 212/1305/17-ц

провадження № 61-32065св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року у складі судді Зіміна М. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 217 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі -

ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з 2001 року по теперішній час працює на шахті «Тернівська» ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат»електрослюсарем (слюсарем) черговим та з ремонту устаткувань. Його робочий день складає 7 годин, водночас він перебуває на території підприємства 9 годин, з яких 2 години є вимушеним часом перебування на підприємстві. Вважає, що роботодавець в порушення діючої Колективної угоди на 2011-2012 роки та Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки одну годину вимушеного перебування на підприємстві не включає до робочого часу та не здійснює його оплату.

Просив суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок заробітної плати позивача з часу його працевлаштування з додатковим нарахуванням заробітної плати по одній годині за кожний відпрацьований ним робочий день згідно діючої на момент виконання роботи його тарифної ставки, зобов'язати відповідача виплатити позивачу заборгованість по заробітній платі за період з березня 2001 року в розмірі 43 606,23 грн, зобов'язати відповідача з моменту набрання судовим рішенням законної сили здійснювати нарахування заробітної плати позивачу з додатковою оплатою однієї години за кожен робочий день згідно його тарифної ставки.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю та необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада

2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

04 грудня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від

16 листопада 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги є аналогічні доводам, наведених в позовній заві та апеляційній скарзі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року до Верховного Суду від ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» надійшли відзиви на касаційну скаргу, у яких заявник просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

У травні 2018 року касаційна скарга разом з матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи наведені у відзивах на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною п?ятою статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП України).

Аналогічні положення містяться в частині першій статті 24 Закону України «Про оплату праці».

Частиною другою статті 233 КЗпП України визначено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Системний аналіз статей 21, 94, 83, 116, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 10, 59, 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій) саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат»його трудових прав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що умови колективних договорів, укладених на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» за різні роки, передбачають додаткову гарантію, порівняно з чинним трудовим законодавством України, а саме на оплату працівнику часу вимушеного перебування на підприємстві понад одну годину. При цьому, час, затрачений працівником саме на отримання наряду, переодягання, миття в лазні не повинен у сукупності перевищувати однієї години протягом робочої зміни та цей час зараховується до часу перебування на підприємстві. В разі незабезпечення роботодавцем виконання цих операцій працівником протягом одного часу під час робочої зміни, на нього покладається обов'язок з оплати перевищення вимушеного перебування працівника на підприємстві виходячи з його тарифної ставки.

При цьому, час витрачений працівником на переміщення до лампової до початку зміни та після закінчення зміни, час на отримання до початку зміни та здачу після закінчення зміни шахтного світильника та саморятівника, переміщення на відмітку «+9» шахти «Тернівська», часу, на очікування спуску та підйому з шахти, не віднесено до часу, який зараховується до перебування на підприємстві.

Згідно проведених роботодавцем хронометражних спостережень на шахті «Тернівська», загальний час, витрачений працівником на виконання операцій під час знаходження на території підприємства за додатковими гарантіями, передбаченим колективними договорами, становить 32 хвилини щодня, а за додатковими гарантіями, передбаченими Галузевою угодою - 50 хвилин щодня, що не перевищує однієї години щодня, а тому не потребує додаткової оплати.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за недоведеністю та необґрунтованістю, оскільки встановлено, що позивачем не доведено порушення роботодавцем трудового законодавства в частині обліку та оплати робочого часу.

Доводи касаційної скарги висновки судів попередніх інстанцій не спростовують, а лише зводяться до переоцінки доказів та до не згоди з висновками судів попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М. Є.Червинська