Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 607/14299/16-ц

провадження № 61-621св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2017 року у складі судді Грицака Р. М. та на ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Фащевської Н. Є., Загорського О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, про позбавлення батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2000 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, за час якого у них народився син, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 06 березня 2009 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Згідно з їх домовленістю, син залишився на її утриманні та проживав із нею, від аліментів вона відмовилась. Весь цей час, відповідач не цікавився сином, не брав участі у його вихованні. Однак протягом останнього року відповідач, зробив спробу зблизитись з дитиною, почав негативно впливати на сина, у червні 2016 року, відповідач одноосібно вирішив змінити місце проживання дитини, що негативно позначилося на поведінці сина та рівню його освіти. Надаючи йому негативний приклад відповідач сприяв тому, що син почав пропускати уроки в школі, перестав цікавитись навчанням, а проводить багато часу у квартирі батька, де йому потурають в неробстві, грі в карти, комп'ютерним іграм не в міру, та іншим сумнівним заняттям. Син почав відвідувати нічні клуби, приходити додому пізно. В поведінці сина проявляються негативні тенденції, що виражаються у зневазі до неї як до матері, до думки старших, зневага до загальноприйнятих норм поведінки. За прикладом відповідача син почав обманювати. Відповідач сприяв переходу сина з Тернопільської загальноосвітньої школи № 13, де він навчався у 10-му класі, у вечірню школу, що негативно позначилось на рівень його знань.

З метою ізоляції сина від негативного впливу відповідача, виправити поведінку сина, пробудити в нього цікавість до навчання, сприяти всебічному розвитку, повернути до нормального життя, а також вберегти його від небезпеки, яка викликана перебуванням та спілкуванням сина з відповідачем, позивач просила позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Попереджено ОСОБА_5 про необхідність належного виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання сина ОСОБА_7, оскільки ухилення від них є підставою для позбавлення батьківських прав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено факт винної поведінки відповідача та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, не надано доказів негативної характеристики відповідача чи вчинення ним неправомірних дій, щодо дитини.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій, всупереч показам неповнолітнього ОСОБА_6, який під час судового засідання неодноразово висловлював прагнення позбавити відповідача батьківських прав, взяли до уваги висновок органу опіки та піклування Тернопільської міської ради про недоцільність позбавлення відповідача таких прав.

02 березня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_8 подав відзив на касаційну скаргу, у якому посилаючись на дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та правильне застосування норм матеріального права, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильного застосування норм матеріального права.

Судами встановлено, що сторони у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 01 червня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24 грудня 2008 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6, який народився 28 грудня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД №017080, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради.

Неповнолітній ОСОБА_6 зареєстрований за місцем реєстрації матері ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із договором дарування, посвідченим 20 серпня 2009 року державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 (дарувальник) подарував малолітньому ОСОБА_6 від імені якого діє мати ОСОБА_4, 29/100 часток двокімнатної квартири АДРЕСА_2

Наказом Тернопільської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13 Тернопільської міської ради від 14 листопада 2016 року № 390 ОСОБА_6, учня 10 класувідраховано зі складу школярів, як такого, що вибув на навчання у Тернопільську вечірню школу.

Відповідно до характеристики учня 10-В класу заочної форми навчання Тернопільськоївечірньої школи, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 зарахований на навчання 14 листопада 2016 року, навчальні сесії відвідує систематично, навчається на достатньому рівні. Зарекомендував себе, як вихований, ввічливий, здібний, старанний, врівноважений учень, який проявляє інтерес до природничих наук. Підтримує товариські стосунки з однокласниками.

Як вбачається з копій розписок ОСОБА_6, останній за період з жовтня 2015 року до жовтня 2016 року, щомісячно отримував від батька ОСОБА_5 грошову допомогу в розмірі 400,00 грн.

Відповідно до висновку органу опіки і піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 29 березня 2017 року за № 215, захищаючи інтереси дитини, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважав, що підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 стосовно неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 недостатньо.

Згідно зі статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Установлено, що орган опіки та піклування Тернопільської міської ради надав суду висновок про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вважав, що позивачем не було надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов'язками, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків чи негативного впливу відповідача на дитину.

З підстав викладеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 не дадуть позитивних наслідків у долі дитини, які б мали настати після цього, тому відмовили у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення відповідача батьківських прав.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судом при ухваленні рішення не було враховано думки дитини, відносно якої позивач просила позбавити відповідача батьківських прав, та надано перевагу висновку органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідача таких прав є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції, при вирішенні спору, встановив всі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, взяв до уваги взаємовідносини між дитиною та батьком, врахував висновок органу опіки та піклування Тернопільської міської ради та дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, в оскаржуваній частині, без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
С. О. Карпенко
В. А. Стрільчук