Дата документу 26.12.2018 Справа № 335/3256/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3256/18 Головуючий у 1 інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/327/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«26» грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача, визнання пункту кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про захист прав споживача, визнання пункту кредитного договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 03 лютого 2016 року між сторонами укладено кредитний договір № Р36.692.70120, за умовами п. 1.1 якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 6 965,00 грн., а Позичальник зобов'язався повернути його разом із процентними платежами згідно з умовами цього Договору та Додатком № 1 від 3 лютого 2016 року. Строк кредиту становить 60 місяців (5 років). Згідно з п. 1.3 кредитного договору, кредитні кошти надаються шляхом перерахування на рахунок, відкритий в ПАТ «КБ «ГЛОБУС». За умовами п. 1.4 кредитного договору процентна ставка по кредиту становить 0,0010% річних від залишкової суми кредиту. Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 3,2% від початкової суми кредиту. Вказану у п. 1.5 умову кредитного договору позивач вважає незаконною, оскільки вона суперечить вимогам ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2017 р. № 168, а тому дана умова кредитного договору підлягає визнанню недійсною.

На підставі ст. 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Оскільки від відповідача позивач отримала 6 965,00 грн., а сплатила на його користь 8 139,00 грн., відповідач повинен повернути їй різницю отриманих коштів в сумі 1 174,00 грн. як набутих без належних на те правових підстав.

На підставі зазначеного просила визнати недійсним п. 1.5 вищезазначеного кредитного договору та стягнути з відповідача на її користь 1 174,00 грн. переплачених по кредиту коштів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним пункт 1.5 кредитного договору № Р36.692.70120 від 3 лютого 2016 р., укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Ідея Банк» щодо плати за обслуговування кредиту (щомісячно) в розмірі 3,2000% від початкової суми кредиту.

Зобов'язано ПАТ «Ідея Банк» повернути ОСОБА_3 сплачену нею комісію у розмірі 3,2% на виконання п. 1.5 кредитного договору № Р36.692.70120 від 3 лютого 2016 р. за період з моменту укладення даного договору 3 лютого 2016 р. по дату останнього платежу відповідно до наданих квитанцій 3 січня 2018 р.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Ідея Банк» на користь Державного бюджету України судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в розмірі 704 гривні 80 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПАТ «Ідея Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на проведення з позичальником переддоговірної роботи, ознайомлення з умовами договору, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 вересня 2018 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 вересня 2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням вимог абз. 3 п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», де передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах; відповідно до положення п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, згідно якого до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область, з місцезнаходженням у місті Запоріжжя.

Указом Президента України № 297/2018 від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначену цивільну справу було передано до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Запорізького апеляційного суду від 16 жовтня 2018 року справу передано у провадження судді-доповідача Дашковської А.В. та визначено склад колегії: головуючий суддя - Дашковська А.В., судді: Кримська О.В., Бєлка В.Ю.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними. Обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а тому положення п. 1.5 кредитного договору про встановлення плати за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 3,2 % підлягає визнанню недійсним.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи і вимогам закону.

Встановлено, що 3 лютого 2016 р. між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № Р36.692.70120, за умовами п. 1.1 якого Банк надав Позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 6 965,00 грн., а Позичальник зобов'язався повернути його разом із процентними платежами згідно з умовами цього Договору та Додатком № 1 від 3 лютого 2016 р. Строк кредиту становить 60 місяців (5 років).

Згідно з п. 1.3 кредитного договору, кредитні кошти надаються шляхом перерахування на рахунок, відкритий в ПАТ «КБ «ГЛОБУС».

За умовами п. 1.4 кредитного договору, процентна ставка по кредиту становить 0,0010% річних від залишкової суми кредиту.

Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено плату за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 3,2% від початкової суми кредиту.

В чому саме полягає кредитне обслуговування, які дії на користь позичальника вчиняє банк умови договору не містять.

Відповідно до Графіку щомісячних внесків за кредитним договором № Р36.692.70120 від 03 лютого 2016 р., що є додатком до кредитного договору, сторони погодили строки та порядок внесення щомісячних платежів. При цьому, платіж 3,2% від суми кредиту визначено в Графіку як комісія. (а.с. 7-8).

На підтвердження виконання умов кредитного договору позивачем надано квитанції про внесення платежів на загальну суму 7 122,00 грн. (а.с. 9-18).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями частини другої статті 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність прямо встановлена законом. Визнання у такому випадку правочину недійсним в окремому порядку не вимагається.

Зазначені положення законодавства поширюються як на договори як вид правочинів загалом, так і на окремі положення певних видів договорів, зокрема договорів кредиту.

Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10 червня 2017 р.

За положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із ст. 1 цього Закону, послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Таким чином, обслуговування кредиту не є послугою зі споживчого кредитування у розумінні вказаного Закону, а тому положення п. 1.5 кредитного договору про встановлення плати за кредитне обслуговування щомісячно в розмірі 3,2 % підлягає визнанню недійсною.

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним п. 1.5 кредитного договору, яким передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за обслуговування кредиту.

За вказаних обставин посилання Банку на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до незгоди відповідача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2018 року у цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: