Дата документу 26.12.2018 Справа № 331/7853/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/7853/17 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/484/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про зміну розміру аліментів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 25 жовтня 2008 року по 16 березня 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає з нею та знаходиться на її утриманні.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року з ОСОБА_4 на її користь щомісячно стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частин усіх видів заробітку ОСОБА_4 щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 жовтня 2004 року і до досягнення донькою повноліття.

ОСОБА_4 за період стягнення аліментів (з 2014 року) не приймає участі не тільки у вихованні дитини, але і в її матеріальному забезпеченні, на утримання дитини необхідні значні витрати, зокрема на придбання одягу, гігієнічних та косметичних засобів, канцелярських товарів для навчання, витрати на навчання, оздоровлення та придбання необхідних інших речей. В осінньо-зимовий період збільшуються витрати на придбання свіжих овочів та фруктів, які необхідні в раціоні дитини.

ОСОБА_4 має значні доходи від своєї підприємницької діяльності і отримує щомісячно більше ніж 20000,00 грн. Вважає, що ОСОБА_6 має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини у розмірі 6000,00 грн. щомісячно.

Вона не працює, оскільки на її утриманні знаходиться неповнолітня дитина, якій необхідно приділяти багато часу та уваги.

На підставі зазначеного просила змінити розмір аліментів, визначений за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.12.2014 року, збільшивши розмір стягнення аліментів з ОСОБА_4 на її користь на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно на стягнення з ОСОБА_4 по 6 000, 00 грн. щомісяця і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2018 року позов задоволено частково.

Збільшено розмір аліментів, стягуваних з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, за рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року, з 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш 30 процентів прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до 930 гривень 00 копійок щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили, і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на відсутність доказів зміни сімейного та майнового стану відповідача, неналежну оцінку обставин наявності у відповідача нерухомого та рухомого майна, розміру його доходів, невірне визначення судом з якого моменту підлягають стягненню аліменти, , просить скасувати рішення суду в частині розміру аліментів та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному розмірі, визначити строк стягнення аліментів з дня пред'явлення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 12 липня 2018 року апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито, та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 30 серпня 2018 року справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ч. 2 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову і визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, суд першої інстанції виходив з того, що з 2014 року матеріальне становище відповідача погіршилося, він утримує повнолітню дочку - студентку вищого навчального закладу,оплачує її навчання, у лютому 2018 року у нього народився син і його цивільна дружина не працює, бо знаходиться у відпустці по догляду за дитиною. На думку суду першої інстанції, підстав для збільшення розміру аліментів на утримання доньки сторін не має, проте, врахувавши інтереси дитини, а також мінливі доходи відповідача, суд визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Такі висновки суду відповідають вимогам закону і зібраним у справі доказам.

Встановлено, що з 25 жовтня 2008 року по 16 березня 2015 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя (а.с. 112).

Від шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с. 10-11).

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року, ухваленого по справі № 331/8083/14-ц (провадження № 2/331/1999/14), з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 щомісячно стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частин усіх видів заробітку ОСОБА_4 щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09 жовтня 2004 року і до досягнення донькою повноліття (а.с. 8).

В обґрунтування вимог про збільшення розміру утримання дитини позивач посилалася на те, що дівчинка стає дорослішою і потребує значних витрат на одяг, навчання, косметику тощо.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина 3 статті 181 СК України).

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (частина 1 статті 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до статті 183 та статті 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки статті 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4, окрім доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, має повнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка мешкає з ним та на даний час є студенткою Запорізького національного університету на платній основі, за навчання якої з липня 2016 року допомагає сплачувати ОСОБА_6 (а.с. 84, 86-87).

З 2016 року ОСОБА_4 перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_8, та ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_4 народився син - ОСОБА_7, про що свідчить Свідоцтво про народження серії НОМЕР_1, видане Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с. 148).

Отже, судом встановлено, що у платника аліментів - ОСОБА_6 відбулася зміна сімейного стану після ухвалення 11 грудня 2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя рішення про стягнення з ОСОБА_4 аліментів на утримання ОСОБА_5, в бік погіршення, тобто виникнення цивільних зобов'язань по утриманню інших дітей та цивільної дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років.

Матеріали справи не містять будь-яких доказів щодо зміни сімейного стану позивача ОСОБА_3, та останньою про такі зміни у судовому засідання суд не повідомлено.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Згідно з ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

В порушення наведених норм процесуального законодавства позивачем не надано суду належних і допустимих доказів погіршення її матеріального стану або покращення матеріального стану відповідача після 2014 року, які могли б бути підставою для збільшення розміру аліментів на утримання дитини сторін до 6 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховане матеріальне становище відповідача, який є власником рухомого і нерухомого майна, а отже в змозі надавати щомісячне утримання дитині по 6 000 грн., є безпідставними. Судовим рішенням від 13 грудня 2016 року в порядку поділу спільного майна подружжя за відповідачкою визнано право власності на 1/2 частку цього ж самого майна (а.с. 73-76). Вказана обставина була врахована судом, про що містяться відповідні висновки в оскаржуваному судовому рішенні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції неповно з'ясовані фактичні обставини справи і не визначений розмір щомісячних доходів відповідача, не відповідають фактичним обставинам.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебуває на обліку у Відділенні в Олександрівському районі м. Запоріжжя Запорізької ОДПІ Головного управління ДФС у Запорізькі області (а.с. 77).

На запит суду Відділення в Олександрівському районі м. Запоріжжя Запорізької ОДПІ Головного управління ДФС у Запорізькі області повідомило про те, що ФОП ОСОБА_4 перебуває на обліку з 10 лютого 2005 року, з 20 січня 2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування 2 групи, 20 %. Оскільки ФОП ОСОБА_4 перебуває на спрощеній системі оподаткування, надати інформацію щодо отримання ним чистого прибутку не є можливим. Додатково на вимогу суду надано завірені копії декларацій ФОП ОСОБА_4 за 2015-2017 роки (а.с. 158).

Аналіз завірених копій податкових декларацій ФОП ОСОБА_4 за 2015-2017 роки, тобто за період, який охоплює час призначення аліментів за рішенням суду та час подання позивачем позовної заяви про збільшення розміру аліментів, не свідчить про отримання ФОП ОСОБА_4 загальної суми доходу за звітній (податковий) період у більшому розмірі, а ніж на момент призначення судом аліментів. Навпаки, порівняно з 2015 роком у 2016, 2017 роках ФОП ОСОБА_4 задекларував загальні суми доходу за звітні періоди (рік) у меншому розмірі (а.с. 159-160).

Зазначені обставини не свідчать про поліпшення чи про погіршення матеріального стану ОСОБА_4, а тому судом до уваги при ухваленні рішення не приймаються.

Доводи ОСОБА_3 про неможливість користування присудженим їй майном, не є підставою для зміни оскаржуваного судового рішення, оскільки зазначені обставини можуть бути предметом судового розгляду в іншому судовому процесі з приводу спору між співвласниками нерухомого майна.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України).

Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Вимогами ч.2 ст. 182 Сімейного Кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в редакції закону України № 2037-VIII від 17 травня 2017 року, який набрав чинності 08 липня 2017 року. Внесення змін до Сімейного кодексу зазначеним Законом України не тягне за собою автоматичний перерахунок розміру аліментів органом, який виконує судове рішення.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» N 2402-III від 26 квітня 2001 року передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, принципів справедливості, добросовісності і розумності, закріплених у ст. 7 СК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, оскільки розмір аліментів, який визначений рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11 грудня 2014 року, є недостатнім для утримання та виховання дитини, забезпечення нормального розвитку дитини та є меншим за гарантований державою мінімальний розмір.

З огляду на наведене, суд обгрунтовано визнав за можливе збільшити розмір стягуваних за рішенням суду аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_5 з 1/4 часток з усіх видів доходу відповідача щомісячно до 930 грн., але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до незгоди позивача з ухваленим у справі судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22 червня 2018 року у цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складений 26 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: