АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1323/18Головуючий по 1 інстанції - ОСОБА_1
Категорія: на ухвалу Головуючий (суддя доповідач) в апеляційній інстанції - ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Вініченка Б.Б., Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря Матюхи В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 червня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_3, зацікавлена особа: Соснівський відділ державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на дії державного виконавця, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 звернулася в суд із скаргою на дії головного державного виконавця Соснівського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області ОСОБА_5

В обґрунтування скарги зазначила, що 27 квітня 2018 року ОСОБА_3 було отримано листа з вимогою державного виконавця від 19.04.2018 року за №46652463 надати доступ 04.05.2018 року до земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул. Сержанта Волкова, 80 у м. Черкаси, з метою опису та арешту земельної ділянки.

Зазначає, що 14.07.2015 року постановою державної виконавчої служби вже було описано вказане домоволодіння і накладено на нього арешт.

Крім того вказує, що скаржник неодноразово у 2015 2017 роках звертався до Соснівського ВДВС з вимогами повернути виконавчий документ стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» у звязку із наявною встановленою законом заборони щодо звернення стягнення на майно, а також на проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення у звязку із дією вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде подвійним стягненням боргу за одними і тим же кредитним зобовязанням, так як фактичне виконання грошового зобовязання за боржників ОСОБА_6 та ОСОБА_3 здійснила ОСОБА_7

Так, державним виконавцем було примусово реалізовано нерухоме майно ОСОБА_7, а саме нежитлове приміщення - магазин №3 приміщення 1-го поверху з №1 по №6, літ. А-12, загальною площею 208, 3 кв.м., що знаходиться за адресою м. Черкаси, бул. Шевченка, 352 та належало останній на праві приватної власності.

На підставі викладеного, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просила суд зобовязати Соснівський відділ державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області в особі головного державного виконавця Оніщенко Н.С. усунути порушення, вчинені при здійсненні виконавчого провадження 46652131 від 20.02.2015 року згідно виконавчого листа №2/712/512/14 виданого 22.01.2015 року Соснівським районним судом м. Черкаси, що полягали у вимозі державного виконавця надати йому доступ до нерухомого майна боржника ОСОБА_3, яке розташовано за адресою: 18035, м. Черкаси, вул. Сержанта Волкова, 80 для здійснення опису та арешту такого майна.

Зобовязати Соснівський відділ державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області в особі головного державного виконавця Оніщенко Н.С. поновити порушене право скаржника ОСОБА_3 шляхом повернення виконавчого документу №2/712/512/14 виданого 22.01.2015 року Соснівським районним судом м. Черкаси стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку із наявною встановленої законом заборони на звернення стягнення на вказане домоволодіння.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 червня 2018 року у задоволенні скарги ОСОБА_3, зацікавлена особа: Соснівський відділ ДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, на дії державного виконавця відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що у судовому засіданні було встановлено, що 18.08.2016 року згідно акту опису й арешту майна, державним виконавцем описано тільки домоволодіння, натомість державний виконавець просив надати доступ до земельної ділянки.

Щодо посилань скаржника на неодноразове звернення до відділу ДВС з вимогами про повернення виконавчого листа без виконання на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», то суд вважав такі посилання необґрунтованими, виходячи з того, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) повинна не перевищує 250 кв.м. для житлового будинку. При цьому відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно площа житлового будинку складає 257, 2 кв.м., а тому на нього дія закону не розповсюджується.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує, що ухвала суду постановлена з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, є незаконною, необґрунтованою, а тому просить її скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити його скаргу в повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги вказує на те, що судом не застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», при тому що він та ОСОБА_6 є власниками по ? частці домоволодіння по вул. Волкова, 80 в м. Черкаси кожен площею по 128,6 кв.м., а тому вказане майно не підлягає реалізації в період дії мораторію.

Крім того, апелянтом зазначено, що постановою державного виконавця від 14.07.2015 року вже було накладено арешт на вказану земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок, а тому відсутні підстави для надання доступу до земельної ділянки з метою повторного її опису та накладення арешту.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_3 звернуто увагу суду на те, що державним виконавцем фактично здійснюється подвійне стягнення по одному і тому ж кредитному договору, за одним і тим же грошовим зобовязанням, а саме за виконавчим документом №711/5495/14-ц, де стягувачем є ПАТ «ОТП ОСОБА_2», а боржником ОСОБА_8, за кредитними зобовязаннями ОСОБА_6 і ОСОБА_3 по кредитному договору №ML-F01/015/2007 від 11.10.2007 року, що на думку апелянта, є намаганням фактично подвійно стягнути суму боргу.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно до ст. 74 ЗУ «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їх права та свободи.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 20 лютого 2015 року державним виконавцем Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №2/712/512/14, виданого 22.01.2015 року на підставі рішення апеляційного суду Черкаської області. про звернення стягнення на земельну ділянку і житловий будинок, розташовані по вул. Волкова, 80 в м. Черкаси, які належать ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на праві спільної власності, шляхом продажу земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку з прилюдних в межах процедури, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження».

Постановою державного виконавця Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.07.2015 року, в межах здійснення виконавчих дій за вищезазначеним виконавчим документом, було накладено арешт на домоволодіння, що розташоване за адресою: вул. С. Волкова, 80, м. Черкаси.

Відповідно до Акту опису й арешту майна від 18.08.2016 року здійсненого державним виконавцем Соснівського ВДВС м. Черкаси Головного територіального управління юстиції, проведено опис і накладено арешт на домоволодіння, що знаходиться за вищевказаною адресою.

19 квітня 2018 року ОСОБА_3 було направлено вимогу виконавця, в межах вищезазначеного виконавчого провадження, про надання доступу 04.05.2018 року до земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: вул. С. Волкова, 80, м. Черкаси, з метою опису та арешту земельної ділянки.

Проте, доступу до вказаної земельної ділянки в обумовлену державним виконавцем дату, скаржником надано не було, про що державним виконавцем було складено відповідний Акт від 04.05.2018 року.

При зверненні до суду із скаргою на дії державного виконавця, в частині надання доступу до земельної ділянки ОСОБА_3 вказував на той факт, що державним виконавцем було і описано домоволодіння, і накладено арешт на нього, а тому відсутні підстави для повторного здійснення державним виконавцем вказаних виконавчих дій. В обґрунтування зазначених доводів вказував на наявність постанови державної виконавчої служби від 14.07.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Перевіривши доводи скаржника ОСОБА_3 в цій частині колегія суддів приходить до наступних висновків.

В матеріалах справи міститься постанова державного виконавця Соснівського відділу ДВС Черкаського МУЮ від 14.07.2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у відповідності до якої накладено арешт на домоволодіння, що розташоване за адресою: вул. С. Волкова, 80, м. Черкаси (а.с. 5).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3А вказує, що у цивільній справі №712/5021/18 за скаргою ОСОБА_6, яка є співвласником спірного домоволодіння, судом апеляційної інстанції було встановлено факт того, що постановою державного виконавця від 14.07.2015 року (а.с. 27) накладено арешт як на земельну ділянку, так і на розташований на ній житловий будинок, а тому підстав для повторного опису та накладення арешту немає.

Проте колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази проведення опису земельної ділянки, про що ставилось питання державним виконавцем у направленій вимозі про надання доступу до земельної ділянки, хоча суд і частково погоджується з доводами апелянта, що арешт на земельну ділянку та житловий будинок вже було накладено постановою державного виконавця від 14.07.2015 року, в якому боржником зазначено ОСОБА_3 (а.с. 5).

Відповідно до частини 5 статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. У постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника обовязково зазначаються, зокрема, якщо опису підлягає земельна ділянка її розмір, цільове призначення, наявність комунікацій тощо.

Постанова про опис та арешт майна, а саме земельної ділянки по вул. Волкова, 80 в м. Черкаси державним виконавцем не виносилась, опис земельної ділянки в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа №2/712/512/14 не здійснювався, а тому вимога про доступ державного виконавця є обґрунтованою та законною.

Щодо аргументів скаржника ОСОБА_3 в частині застосування до вказаних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих документів стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

1) таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Таким чином, Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

При цьому, вказаним Законом передбачено перелік умов, за наявності яких його дія поширюється на правовідносини сторін кредитного договору, а саме: 1) споживчий кредит отриманий громадянином України в іноземній валюті; 2) житло використовується як постійне місце проживання; 3) відсутнє інше нерухоме житлове майно; 4) загальна площа такого нерухомого майна для квартири не перевищує 140 кв.м., та для житлового будинку 250 кв.м.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно із Витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є власниками по ? частки житлового будинку №80 по вул. С. Волкова в м. Черкаси, загальна площа якого складає 373, 2 кв.м., а житлова - 128, 6 кв.м. (а.с. 7).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено площу для житлового будинку при якій підлягає застосуванню даний закон, та яка не повинна перевищувати 250 кв.м., при цьому площа його житлового будинку становить 128, 6 кв.м., а тому жодних виконавчих дій на час дії даного закону не повинно здійснюватись.

Колегія суддів, відхиляючи доводи ОСОБА_3 виходить з того, що вказані твердження скаржника спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, а саме Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, в якому зазначено розмір загальної площі будинку 373,2 кв.м., яка в свою чергу і повинна враховуватись у відповідності до положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а не житлова площа будинку у розмірі 128 кв.м., на яку вказує скаржник.

Таким чином, аргументи скаржника в частині застосування норм вищезазначеного Закону ретельно перевірено судом апеляційної інстанції на їх обґрунтованість та законність, проте вони спростовуються належними та достовірними доказами, які містяться у матеріалах справи.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги з приводу здійснення подвійного стягнення боргу за одним і тим самим кредитним договором, у звязку із чим виконання виконавчого листа №2/712/512/14 про звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним, колегія суддів приходить до висновку про їх безпідставність з огляду на наступне.

Звертаючись до суду із скаргою на підтвердження зазначених доводів ОСОБА_3 долучив до матеріалів справи виконавчий лист від 10.12.2015 року у справі №711/5495/14-ц про стягнення з ОСОБА_6 та солідарно з ОСОБА_3, з ОСОБА_6 та солідарно з ОСОБА_8 на користь ПАТ «ОТП ОСОБА_2» заборгованість за кредитним договором № ML-F01/015/2007 від 11.10.2007 року у розмірі 199 672, 75 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 19.05.2014 року еквівалентно 2 346 565, 54 грн. (а.с. 11).

На підставі вказаного виконавчого листа, 21.01.2016 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №49948273) про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОТП «Банк» боргу в сумі 2 346 565, 54 грн.(а.с. 12).

ОСОБА_3 вказує, що при здійсненні виконавчих дій по даному виконавчому провадженню було примусово реалізовано нерухоме майно належне на праві власності ОСОБА_8, а саме нежитлове приміщення - магазин №3 приміщення 1-го поверху з №1 по №6, літ. А-12, загальною площею 208,3 кв.м., що знаходиться за адресою м. Черкаси, бул. Шевченка 352. Жодних доказів на підтвердження вказаних доводів до суду апеляційної інстанції скаржником надано не було.

Відповідно до статті 129 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з статтю 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Вказуючи на подвійне стягнення по кредитному договору № ML-F01/015/2007 від 11.10.2007 року скаржником не взято до уваги ту обставину, що на виконанні у державній виконавчій службі перебувають виконавчі листи з виконання різних судових рішень, а саме про стягнення заборгованості та про звернення стягнення на предмет іпотеки, з різним розміром заборгованості, хоча і стосуються вони виниклої заборгованості саме за зазначеним ним кредитним договором.

Тому колегія суддів вважає висновки скаржника про подвійне стягнення помилковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 447 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01.10.2018 року.

Судді: Б.Б. Вініченко

ОСОБА_9

ОСОБА_10