АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 червня 2018 року

м. Харків

справа № 646/7262/17

провадження № 22ц/790/2202/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Коваленко І.П., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Брулевича В.В.,

імена (найменування сторін):

заявник - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2018 року в складі судді Сороки О.П.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третіх осіб - приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Гібадулової Лариси Августинівни, Першої Харківської державної нотаріальної контори, про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом.

Позовна заява, мотивована тим, що її батько ОСОБА_5 перебував у юридичному шлюбі з ОСОБА_2, який було зареєстровано 22 жовтня 1999 року Червонодонецькою селищною радою Балаклійського району Харківської області, актовий запис № 67. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченого 30 липня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.А. за реєстровим № 1674. Вказана квартира була оформлена на ім'я ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яке належало йому на праві власності. Спадкоємцями першої черги після смерті батька є його дружина ОСОБА_2, вона, її сестра ОСОБА_7, яка в установлений строк відмовилась від спадщини на її користь, та ОСОБА_8.

Вона в установлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак оформити спадщину не має можливості, оскільки ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру своїй матері ОСОБА_3 на підставі Договору дарування, посвідченого 19 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим № 5185.

Посилаючись на те, що договором дарування порушуються її права як спадкоємця першої черги за законом після смерті батька, ОСОБА_1 просила визнати частково недійсним Договір дарування, посвідчений 19 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим № 5185; виділити частку ОСОБА_5 у розмірі ? частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ? частку в цьому майні в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 06 вересня 2017 року.

07 грудня 2017 року ОСОБА_9 - представник ОСОБА_3 подав письмові заперечення на позов.

Заперечення мотивовані тим, що вказане житло придбано донькою ОСОБА_3 ОСОБА_2 за гроші на суми 14 200 доларів СШ 00 центів, які ОСОБА_3 надала в 2002 році. Ця сума була передана двома частинами та двома способами, а саме - 3 200 доларів США 00 центів було передано 07 квітня 2002 року шляхом грошового переказу за допомогою компанії Вестерн Юніон, а 11 000 доларів США 00 центів було передано 10 травня 2002 року готівкою в м. Харкові безпосередньо донці, на підтвердження чого остання надала розписку.

Крім того, 16 квітня 2008 року ОСОБА_3 надала у борг ОСОБА_2 додатково грошові кошти в сумі 40 000 євро на покупку іншої квартири з метою подальшого перепродажу, що також підтверджується розпискою. Інша квартира була куплена, але згодом перепродана, а кошти від продажу витрачені на потреби сім'ї.

Згодом вона дізналась, що стосунки у ОСОБА_2 з чоловіком погіршились. Оскільки донька з онукою не мали наміру проживати в АДРЕСА_1, було прийнято рішення про оформлення договору дарування в рахунок повернення боргу.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19 січня 2018 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, залучено ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира була придбана ОСОБА_2 за особисті грошові кошти, а тому є її особистою власністю.

05 лютого 2018 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуаьного права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нову постанову про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира придбана у шлюбі, кошти позичалися під час перебування у шлюбі ОСОБА_5 з ОСОБА_2; суд першої інстанції не з'ясував вартість спірного житла та розмір коштів, отриманих у борг, а також обставин написання відповідачем приватному нотаріусу заяви про те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю не у зв'язку з придбанням житла за особисті кошти, а у зв'язку із відсутністю співвласника.

03 травня 2018 року ОСОБА_10 - представник ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення на підставі належним чином оцінених доказів.

ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржила, правом на відзив на апеляційну скаргу не скористалась.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт 1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_5 перебував у юридичному шлюбі з ОСОБА_2, який було зареєстровано 22 жовтня 1999 року Червонодонецькою селищною радою Балаклійського району Харківської області, актовий запис № 67. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Договором купівлі-продажу, посвідченим 30 липня 2002 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.А. за реєстровим № 1674. Вказана квартира була оформлена на ім'я ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина на майно, яке належало йому на праві власності. Спадкоємцями першої черги після смерті батька є дружина померлого ОСОБА_2, доньки ОСОБА_1, ОСОБА_7, яка в установлений строк відмовилась від спадщини на користь позивача, та ОСОБА_8

19 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим № 5185 посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру своїй матері ОСОБА_3

Звертаючись у суд із позовом, позивач вказала, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_5 і ОСОБА_2 за спільні кошти, а вона є спадкоємцем першої черги після смерті батька.

Спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (частина 1 статті 1216 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина 3 статті 1223 ЦК України).

Частиною 1 статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

У пунктах 1, 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Пунктом 1 розділу УП Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

З указаного вбачається, що до спірних правовідносин (набуття права власності), які виникли у 2002 році, підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім'ю України і Цивільного кодексу Української РСР.

Частиною 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР в редакції, яка діяла на час придбання квартири, було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до статті 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 09 червня 2016 року у справі № 6-801цс16.

За системним аналізом зазначених норм права правовий режим майна, придбаного за час шлюбу визначається не за його цільовим призначенням, а за джерелами його придбання, крім речей особистого користування, та відповідно до часу його набуття.

Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги те, що, як зазначила ОСОБА_10 - представник ОСОБА_2, хоча право власності на спірну квартиру набуто останньою за час шлюбу з померлим ОСОБА_5, однак кошти, які залучалися для придбання цього нерухомого майна, належали ОСОБА_2, оскільки вказані кошти взято в борг у матері ОСОБА_3

Так, 3 200 доларів США 00 центів було передано 07 квітня 2002 року шляхом грошового переказу за допомогою компанії Вестерн Юніон, а 11 000 доларів США 00 центів було передано 10 травня 2002 року готівкою в м. Харкові безпосередньо донці, на підтвердження чого ОСОБА_2 надала розписку від 10 травня 2002 року. При цьому в розписці зазначено, що гроші отримано для придбання квартири (а. с. 87, 105 т. 1).

Указана сума з урахуванням курсу долара станом на 07 квітня 2002 року та на 10 травня 2002 року в розмірі 532 грн. 70 коп. за 100 доларів США 00 центів відповідає вартості нерухомого спірного майна, яке було придбано за 75 000 грн. 00 коп. безпосередньо після отримання позики.

Таким чином, ОСОБА_2 спростовано презумпцію того, що майно придбане одним із подружжя за договором купівлі-продажу, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, в інтересах сім'ї та за кошти подружжя, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що вказане майно придбане в інтересах сім'ї, тому воно відповідно до частини третьої статті 61 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, є безпідставним, оскільки суперечать пункту третьому частини першої статті 57 СК України.

Інші доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають, зводяться до необхідності переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Оскільки скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 20 серпня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді І.П.Коваленко

Р.М.Піддубний