Справа № 574/1294/16-ц
Провадження 2/574/15/2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року Буринський районний суд Сумської області

в складі: головуючого судді Куцан В.М.

з участю секретаря Кошелєвої Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Буринського району Сумської області про визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою мотивуючи яку зазначила, що 02.06.2002 року померла її бабуся ОСОБА_3, після смерті якої відкрилася спадщина , до якої ввійшло право на земельну частку (пай), яке належало спадкодавцю відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ№021587. Коли звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини, останній відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як відсутній оригінал вищевказаного правовстановлюючого документу. Просила визнати право на земельну частку (пай) розміром 2,91 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що перебуває у колективній власності САПТЗТ «ім.Воровського» і розташована в м. Глухів Сумської області, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3.

Позивачка про час, дату і місце судового засідання повідомлена належними чином, в судове засідання не явилася повторно по невідомій причині. При цьому суд визнав явку останньої обовязковою, не зважаючи на раніше подану нею заяву про розгляд справи без її участі.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Буринського району Сумської області в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі.

Враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року.

Між тим, у зв'язку з набранням чинності з 15.12.2017 року Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15 грудня 2017 року.

Судом встановлено, що 02.06.2002 року в м. Глухів Сумської області померла бабуся позивачки ОСОБА_3, що вбачається із свідоцтва про смерть, свідоцтва про народження батька позивачки ОСОБА_4, свідоцтво про народження позивачки та витягу із Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, яким підтверджено зміну прізвище позивачки після реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 (а.с.3-6).

Як вбачається з довідки виконавчого комітету Глухівської міської ради Сумської області, на день смерті спадкодавця позивачка проживала і була зареєстрована разом із померлою, що також підтверджується і копією будинкової книги (а.с.8-11).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до якої також ввійшло право на земельну частку (пай), яка перебуває в колективній власності САПТЗТ ім. Воровського розміром 2,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) і розташована на території ОСОБА_2 сільської ради Буринського району Сумської області, що видно із копії сертифікату на право на земельну частку (пай) серії СМ №021587 від 02.04.1996 року (а.с.12).

24.02.2017 року приватним нотаріусом Глухівського міського нотаріального округу Сумської області ОСОБА_6 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 через відсутність оригіналу документу, який підтверджує право власності спадкодавця на вищевказану земельну частку (пай).

Звертаючись до суду за захистом своїх прав ОСОБА_1, обґрунтовуючи право на спадщину після смерті ОСОБА_3, посилалася на положення ЦК України, які діють з 01.01.2004 року.

Між тим, частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Пунктом 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року.

Пунктом 4 цих положень встановлено, що Цивільний Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася , але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як вбачається з розяснень наданих Верховним Судом України в абзаці 3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Таким чином суд вважає, що до правовідносин які склалися в частині спадкових прав після смерті ОСОБА_3, необхідно застосовувати положення законодавства, чинного на час відкриття спадщини, тобто Цивільного кодексу Української РСР, оскільки остання померла 02.06.2002 року.

Тобто, позивачка може бути спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 за умови наявності заповіту, посвідченого спадкодавцем на її користь, або за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з її батьків, хто був би спадкоємцем (тієї частки , яка б належала при спадкуванні за законом її померлому родителю).

Між тим, матеріали справи не містять відомостей про смерть батька позивачки ОСОБА_4 та прийняття спадщини останньою відповідно до положень ст.549 ЦК Української РСР, а судом достовірно встановлено, що заповіту на користь позивачки померла ОСОБА_3 за життя не посвідчувала.

Крім цього, було встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на території с. Михайлівка Буринського району Сумської області, а не на території м. Глухова, як зазначено в прохальній частині позовної заяви.

З метою уточнення цих обставин суд визнав явку позивачки обовязковою, направивши письмове повідомлення останній про необхідність явки в судове засідання.

Однак ОСОБА_1 двічі поспіль 26.01.2018 року та 16.05.2018 року не зявилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про час, дату та місце його проведення, не повідомивши причини своєї неявки. При цьому неявка позивачки перешкоджає вирішенню спору за її відсутності, незважаючи на подану раніше заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 223 ЦПК України встановлено, що у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез'явлення не перешкоджає розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Листом Верховного Суду України від 25 січня 2006 року №1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

В рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Таким чином, незважаючи на те, що від позивачки раніше і надходила заява про розгляд справи у її відсутність, суд приходить до висновку про необхідність залишення позовної заяви без розгляду, оскільки її явка до суду була визнана обовязковою, однак вона повторно не зявилася в судове засідання, а її неявка перешкоджає вирішенню спору за її відсутності.

Керуючись ст.ст.2,4,10-13,131,223,257-260,354,355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Буринського району Сумської області про визнання права власності на спадкове майно - залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Сумської області через Буринський районний суд (а з початком функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до Апеляційного суду Сумської області) шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Роз'яснити позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду.

Головуючий