Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 534/1603/16-ц

провадження № 61-33976св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року у складі суддів: Хіль Л. М., Кузнєцової О. Ю., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_4 проживала із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є спільна дочка - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із позивачем і саме вона займається її вихованням та утриманням. Вказувала, що вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, самостійно забезпечувати себе та дитину їй дуже важко, а відповідач не надає жодної матеріальної допомоги на їх утримання.

Просила стягнути з відповідача аліменти на її особисте утримання, в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною трирічного віку.

Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони у шлюбі не перебували, факту спільного проживання сторонами рішенням суду не встановлено, а тому положення статті 84 СК України не поширюються на ці правовідносини.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01 вересня 2016 року і до досягнення донькою ОСОБА_6 віку трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в сумі 484,66 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що право на утримання у позивача виникло у зв'язку з тим, що вона є матір'ю їх спільної з відповідачем дитини, незалежно від обставин перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Апеляційний суд при визначенні розміру аліментів врахував майновий стан відповідача та те, що малолітня дитина проживає разом із матір'ю.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 надіслав касаційну скаргу, в якій просив оскаржене рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не врахував, що: позивач припинила відпустку по догляду за дитиною, має постійну роботу і дохід; представнику відповідача не дали можливості взяти участь у судовому засіданні; матеріальна можливість сплачувати утримання позивачу відсутня.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_6, батьками якої є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Сторони проживають окремо, малолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

Згідно з наказом від 12 серпня 2015 року за №9-о, ОСОБА_4 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 26 серпня 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суд апеляційної інстанції встановив, що рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 28 листопада 2016 року у справі № 534/1602/16-ц, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частки заробітку (доходу), але не менше встановленого законодавством мінімуму, щомісячно, починаючи з 01 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до частини другої статті 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86, 88 цього кодексу.

Згідно частини другої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Тлумачення частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридично значущого зв'язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Встановивши, що існують умови необхідні для виникнення права на утримання, передбачені частиною другою статті 84, частиною другою статті 91 СК України, апеляційний суд обґрунтовано частково задовольнив позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Оскільки оскаржене рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 квітня 2017 року у справі зупинене виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржене рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК колегія суддів поновлює виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року.

Оскільки оскаржене судове рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель