Провадження № 22-ц/772/1968/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2018 рокуСправа № 127/14224/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області, у складі:

головуючого Якименко М.М.,

суддів: Ковальчука О.В., Зайцева А.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Вінницької області апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2018 року, постановлене суддею Вінницького міського суду Вінницької області Вохміновою О.С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позивні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 з 1996 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_5 (яка є матірю відповідача ОСОБА_4І.), проживаючи однією сімєю у кімнаті №21 в гуртожитку по вул. Київський, 160 в м. Вінниці, хоча обидва були зареєстровані за іншими адресами. До 2010 року у вказаній кімнаті була зареєстрована лише ОСОБА_6, яка є дружиною відповідача ОСОБА_4 та відповідно невісткою ОСОБА_5, на імя якої був відкритий особовий рахунок та яка до цього часу рахується, як квартиронаймач в МКП «ЖЕК-15», на балансі та обслуговуванні якого знаходиться гуртожиток. Проте в 2010 році ОСОБА_6 знялась з реєстрації, після чого в кімнаті зареєструвались ОСОБА_3, ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_4 У 2015 році ОСОБА_5 померла та була знята з паспортної реєстрації в звязку зі смертю, після чого ОСОБА_3 залишився проживати у спірній кімнаті гуртожитка один, сплачуючи всі комунальні платежі. ОСОБА_3 у своєму позові зазначив, що відповідач з 1996 року у кімнаті не проживає, не сплачує за комунальні послуги та створює ОСОБА_3 складності в реалізації його прав щодо переоформлення особового рахунку та приватизації житла. Враховуючи наведене просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом.

В заперечення позову ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що не набула права на користування житлом та реєстрацію місця проживання.

Зустрічні позовні вимоги мотивовані тим, що батьки ОСОБА_4 ОСОБА_7 та ОСОБА_5 отримали право на проживання в кімнаті №21 в гуртожитку по вул. Київський, 160 в м. Вінниці, у звязку з роботою на Вінницькому підшипниковому заводі. ОСОБА_4 вказує на те, що він проживав у вказаній кімнаті з моменту свого народження, тобто з 1971 року. В 1994 році одружився з ОСОБА_6, яка зареєструвалась у гуртожитку, після чого на неї було оформлено особовий рахунок на вказану кімнату. Натомість ані ОСОБА_4, ані його дружина не надавали згоди на вселення та реєстрацію ОСОБА_3, який не є членом їх родини. Після смерті матері ОСОБА_4 ОСОБА_5 у 2015 році позивач за первісним позовом ОСОБА_3 змінив замок на вхідних дверях та чинить перешкоди ОСОБА_4 у користуванні житлом. Враховуючи наведене ОСОБА_4 просив визнати ОСОБА_3 таким, що не набув права на користування житлом та реєстрацію у житловому приміщенні.

Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 09.09.2017 року та 17.01.2018 року до участі у вказані цивільній справі за первісним та зустрічними позовами, залучено ОСОБА_6 та Вінницьку міську раду, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.07.2018 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 з вказаним рішенням суду не погодився та оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати в частині відмови у задоволенні його позову та прийняти нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до п.8 ч.1 Перехідних положень ЦПК України Апеляційний суд Вінницької області здійснює повноваження до утворення апеляційних судів в апеляційних округах.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, прийшов до такого висновку.

За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з недоведеності позивачем за первісним позовом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судова колегія погоджується з вказаним висновком суду, у звязку з наступним.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з ч.1 ст.58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно довідки МКП «ЖЕК-15» від 24.11.2017 року ордер на кімнату №21 в гуртожитку №160 по вул. Київській в ЖЕК не зберігся (а.с.106).

Судом встановлено, що будинок №160 по вул. Київській в м. Вінниці має статус гуртожитку, який згідно з рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №942 від 16.05.2005 року передано до житлового фонду територіальної громади м. Вінниці (а.с.159) та який станом на 23.03.2018 року перебуває на балансі та обслуговуванні МКП «ЖЕК-15» (а.с.158).

Відповідно до ст.129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Інформація щодо видачі ордеру після 2009 року на вселення ОСОБА_3 в спірну кімнату гуртожитку у виконавчих органів Вінницької міської ради відсутня (а.с.148).

ОСОБА_3 не заперечував, що ордеру на вказану кімнату не отримував та договору найму не укладав.

Згідно з ч.1 ст.65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

З довідки про склад сімї та реєстрацію №956, виданої МКП «ЖЕК №15» від 10.06.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований у кімнаті №21 в гуртожитку по вул. Київський, 160 в м. Вінниці з 27.10.2010 року.

З копії картки про реєстрацію «Форма № 17» (а.с.96) на вказану вище кімнату вбачається, що станом на 27.10.2010 року (дату реєстрації у кімнаті ОСОБА_3М.) у вказані кімнаті вже були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка 24.07.2015 року була знята з паспортної реєстрації в звязку зі смертю.

З копії особового рахунку №8505, виданого МКП «ЖЕК-15» №1052 від 24.11.2017 року квартиронаймачем даної кімнати є ОСОБА_6 (а.с.105).

Таким чином, станом на 27.10.2010 року (дату реєстрації у кімнаті ОСОБА_3М.) лише ОСОБА_6 мала право вселити ОСОБА_3 в кімнату №21 по вул. Київський в м. Вінниці, за письмовою згодою ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які на той момент проживали за вказаною адресою.

Згідно з відповіддю МКП «ЖЕК-15» на адвокатський запит №887 від 28.09.2017 року відомості щодо надання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 згоди на вселення (реєстрацію) ОСОБА_3 до спірної кімнати гуртожитку в МКП «ЖЕК-15», який є балансоутримувачем та обслуговуючою організацію гуртожитку, відсутні. Також в МКП «ЖЕК-15» відсутні відомості про укладення договору найму із ОСОБА_3 на дану кімнату.

З наведеного вбачається, що ордер для вселення ОСОБА_3 не видався, останній не є наймачем кімнати №21 в гуртожитку по вул. Київській, 160 в м. Вінниці, договір найму із ним не укладався, письмова згода інших мешканців вказаної кімнати на вселення ОСОБА_3 також відсутня. За таких обставин позивач ОСОБА_3 не довів того, що його права порушені і підлягають захисту шляхом визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що в силу ст.61 ЖК житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення. Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі ст.18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім'ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Таким чином належним позивачем за позовом про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою №21 в гуртожитку по вул. Київський, 160 в м. Вінниці може бути ОСОБА_6, як наймач кімнати або ж відповідний орган чи власник житлового фонду.

Не знаходиться свого підтвердження й посилання ОСОБА_3 на те, що він перебував у фактичних шлюбних відносинах з померлою ОСОБА_6

Так судом встановлено, що ОСОБА_3 не перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, а факт спільного проживання та ведення спільного господарства, наявність взаємних прав та обов`язків в судовому засіданні позивач ОСОБА_3 не довів, рішення суду щодо викладених обставин відсутнє, а тому посилання ОСОБА_3 на те, що він всилився до кімнати гуртожитку як член сімї ОСОБА_6 не можуть бути прийняті до уваги колегію суддів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 не проживає в кімнаті за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки кімнату займає ОСОБА_3, який з 2010 року також зареєстрований за цією адресою, змінив замки від вхідних дверей, а ключ ОСОБА_4 не надав, звільнив кімнату від речей, що належали ОСОБА_4 та померлій ОСОБА_5 Неодноразово між сторонами виникали конфлікти з приводу користування цим приміщенням, що не заперечується сторонами по справі. Цим самим ОСОБА_3 чинить перешкоди ОСОБА_4 в користуванні житлом. Окрім того, ОСОБА_4 не втратив інтересу до даного житла, оскільки навідується до приміщення, протягом 2014-2015 років вносив плату за житлово-комунальні послуги (а.с.112-128). Не заперечував цього факту ОСОБА_3 і в суді апеляційної інстанції.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що ОСОБА_4, обґрунтовуючи зустрічний позов, не довів обставин на які посилається, стосовно того, що йому чиняться перешкоди у користуванні спірною кімнатою.

Цей довід суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки, хоча ці обставини й були встановлені судом першої інстанції, однак підставою для відмови у позові стало те, що ОСОБА_3 не довів того, що відповідач дійсно порушує його права, про що було зазначено у рішенні суду першої інстанції, як підставу у відмові в задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 сторонами по справі не оскаржувалось, а тому апеляційною інстанцією не переглядається.

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та вимог процесуального права, при повному та всебічному дослідженні обставин у справі, є законним і справедливим, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційний суд вважає, що таке рішення скасуванню чи зміні не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.367, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргуОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Повний текст рішення складено 02 жовтня 2018 року.

Головуючий М.М. Якименко

Судді: О.В. Ковальчук

ОСОБА_8