Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 314/1519/17 Головуючий у 1-й інстанції Беспалько Т.Д.
Номер провадження 22-ц/778/2284/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2017 року ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

В позові позивач зазначала, що вона з відповідачем перебували у шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

24 березня 2010 року рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області шлюб розірвано. Дитина залишилася на утриманні позивача. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, що виразилося в тому, що відповідач не приймає ніякої участі у вихованні дитини, матеріальної допомоги не надає, аліменти на утримання сина платив епізодично, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі.

На підставі викладеного позивач просила суд, позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 липня 2017 року позов ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на ОСОБА_5 судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинного грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що Сторони перебували у шлюбі з 2008 року по 2010 рік. Від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачем по теперішній час.

Відповідно до висновку служби у справах дітей Вільнянської РДА від 16.06.2017р. № 01-34/0739, є доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Висновок служби у справах дітей містить інформацію надану Любимівською сільською радою, проте, що ОСОБА_3 ніде не працює, має тимчасові заробітки, зв'язку з сином, ОСОБА_6, не підтримує, участі у його вихованні не приймає.

Згідно інформації наданої Любимівським навчально-виховним комплексом Вільнянської районної ради Запорізької області, де навчається дитина, батько дитини зовсім не виконує своїх батьківських обов'язків, він не цікавиться навчанням дитини, не бере участі у вихованні сина, не відвідує батьківські збори, виховні та позашкільні заходи. Батька дитини жодного разу не бачили ні адміністрація Любимівського навчально-виховного комплексу, ні класовод класу, де навчається ОСОБА_6.

Обгрунтовуючи позов, ОСОБА_5 зазначала, що ОСОБА_3 ухиляється від виховання сина, нехтує своїми обов'язками, не відвідує його, не цікавиться його життям та здоров'ям, аліменти не сплачує. Просила позбавити відповідача батьківських прав на підставі п. 2 ст. 164 СК України.

Згідно статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" судам роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до пункту 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Вирішуючи спір, суд не врахував вищенаведені вимоги закону та відповідні роз'яснення, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина.

Суд першої інстанції дійшов висновку про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, лише взявши до уваги висновок служби у справах дітей Вільнянської РДА від 16.06.2017р. № 01-34/0739.

Утім суд не звернув уваги, що висновок органом опіки та піклування складено на підставі пояснень тільки матері дитини, без урахування думки батька, з'ясування даних про його особу, ставлення до сина, виконання ним своїх обов'язків, інших обставин тощо.

Фактично висновок побудований на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно п. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Беззаперечних доказів винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками, які б свідчили про ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов'язків, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні.

Як в суді першої інстанції так і в апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що він бажає приймати участь у вихованні дитини, але через неприязні стосунки, які склалися у нього з колишньою дружиною, остання перешкоджає йому у прийнятті участі у вихованні дитини.

ОСОБА_3 зазначає, що він не запрошувався на засідання комісії виконавчого комітету де розглядалося питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, отже, висновок органу опіки і піклування зроблений без урахування доводів ОСОБА_3, тому не є переконливим для позбавлення останнього батьківських прав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам ОСОБА_3, що саме через неприязні стосунки сторін він не може приймати участь у вихованні дитини та дійшов помилкового висновку про доведеність ОСОБА_5 умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини в діях батьків.

Зі справи вбачається що до ОСОБА_3 раніше не застосовувалися попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини.

З урахуванням викладених обставин справи та ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.7,164 СК України, піклуючись при цьому про інтереси дитини, суд першої інстанції прийшов передчасного висновку щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3, що не сприяє позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього.

Таким чином, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів прийшов до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на нього. Встановивши відсутність протиправної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїх батьківських обов'язків, а також те що, батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, згідно зі ст. 376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги є виправданими.

Керуючись ст.ст. 374, 376 , 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 19 липня 2017 року у цій справі скасувати. Прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_5 в інтересах малолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.08.2018 року.

Головуючий

Судді: