ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2018 року

м. Харків

Справа № 624/600/16-ц

Провадження № 22-ц/790/1224/18

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Бровченка І.О.,

суддів: Колтунової А.І., Кружиліної О.А.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Насінневе» на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 27 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Насінневе» про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

17 серпня 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі № 379 від 16 березня 2012 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Насінневе» та ОСОБА_3, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 грудня 2012 року за № 02095; зобовязати приватне акціонерне товариство «Насінневе» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,5111 га, кадастровий № :06:001:0022, яка розташована на території Слобожанської (Чапаєвської) селищної ради Кегичівського району Харківської області, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2016 року №106, номер запису про право власності в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13258543 від 15 лютого 2016 року; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Позовна заява мотивована тим, позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,5111 га, кадастровий №:06:001:0022, яка розташована на території Слобожанської (Чапаєвської) селищної ради Кегичівського району Харківської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2016 року № 106, номер запису про право власності в Держреєстрі речових праві на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13258543 від 15 лютого 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №28244461 від 15 лютого 2016 року приватного нотаріуса Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4

Вказану земельну ділянку він успадкував після смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 07 лютого 2015 року, на підставі заповіту, посвідченого Чапаєвською селищною радою Кегичівського району Харківської області 27 квітня 2012 року за реєстровим № 39.

Зазначена земельна ділянка знаходиться в оренді у відповідача на підставі договору оренди землі № 379 від 16 березня 2012 року, укладеного відповідачем із ОСОБА_3, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 грудня 2012 року за № 02095.

Цінним листом від 18 квітня 2016 року позивачем була подана вимога до відповідача щодо набуття ним права власності на вищевказану земельну ділянку та запропоновано розірвати вищевказаний договір, на що відповідач листом від 05 травня 2016 року відмовив у достроковому розірванні договору.

ОСОБА_1 зазначив, що зазначений договір та додатки до нього, а саме: акт прийому-передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, ОСОБА_3 не підписувала, і з її сторони не було волевиявлення на укладання цього правочину.

Позивач вважає, що та обставина, що договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною йому земельною ділянкою, не підписаний ОСОБА_3, свідчить про відсутність її наміру укладати цей договір, укладення договору не відповідало її волі, укладати вказаний договір вона не бажала.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ч. 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до яких волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Договір оренди землі підлягає державній реєстрації та є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Таким чином, з огляду на те, що державна реєстрація спірного договору відбулась 19 грудня 2012 року, він є укладеним, а отже, оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним.

Рішенням Кегичівського районного суду Харківської області від 27 листопада 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі № 379 від 16 березня 2012 року, укладений між публічним акціонерним товариством «Насінневе» та ОСОБА_3, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 грудня 2012 року за №02095.

Зобовязано приватне акціонерне товариство «Насінневе» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,5111 га, кадастровий № :06:001:0022, яка розташована на території Слобожанської (Чапаєвської) селищної ради Кегичівського району Харківської області, що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2016 року № 106, номер запису про право власності в Держреєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13258543 від 15 лютого 2016 року.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Насінневе» на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1) судові витрати: по сплаті судового збору 1102 (одна тисяча сто дві) грн. 40 коп., на проведення почеркознавчої експертизи 11790 (одинадцять тисяч сімсот девяносто) грн. 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір був укладений без волевиявлення спадкодавця позивача, зазначене доведено доказами, стороною відповідача не спростовано, тому суд доходить висновку про його недійсність.

Та обставина, що ОСОБА_3 отримувала плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому.

Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору.

Тому, факт отримання ОСОБА_3 плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків.

Підстав вважати пропущеним строк позовної давності немає.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ПрАТ «Насінневе» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати; ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.

В основу судового рішення про визнання недійсним договору оренди землі з ОСОБА_3 покладено відсутність її волевиявлення на укладення договору оренди землі. Посилаючись на ст. 1158 ЦК України зазначає, що з травня 2012 року ОСОБА_3 була обізнана про вчинення дій в майнових інтересах від її ОСОБА_3 іншою особою без доручення - а саме про укладення іншою особою договору оренди землі з ПрАТ «Насінневе» від імені ОСОБА_3 Відтак, в силу ч. 2 ст. 1158 ЦК України до правовідносин, що склалися між ОСОБА_3 та ПАТ «Насінневе» застосовуються положення про відповідний договір договір оренди землі, умови якого викладені в договорі від 16 березня 2012 року.

Апелянт посилається на ст. 14 Закону України «Про оренду землі», ст. 207 ЦК України, ст. 218 ЦК України, зазначає, що внаслідок незастосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст. ст. 218, 1158 ЦК України, судом ухвалене незаконне та необґрунтоване рішення, судом не застосовано норми ст. 241 ЦК України, своїми діями щодо схвалення договору оренди землі ОСОБА_3 відповідно до ст. 241 ЦК України підтвердила, що умови цього договору нею приймаються, що цей договір створює для неї цивільні права та обовязки з моменту вчинення правочину.

Посилаючись на ст. 261 ЦК України, ст. 15, 1216, 1218, 1268, 1220 ЦК України, правову позицію, викладену в постанові Верховного суду України у справі № 6-164цс12, апелянт вважає, що оспорюваним правочином порушено право ОСОБА_3, а не ОСОБА_1, яка в момент вчинення оспорюваного договору мала право власності на земельну ділянку щодо якої укладено оспорюваний правочин, ОСОБА_1 не є самостійним субєктом, що має право на оспорювання договору оренди землі, а отримав таке право виключно внаслідок переходу до нього цього права в поряду спадкування після смерті ОСОБА_3

Посилаючись на ст. 10, ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позицію Верховного суду України у праві № 6-2469цс16, ст. 60 ЦПК України, зазначає, що ОСОБА_3 мала можливість звернутися до відділу держкомзему у Кегичівському районі з метою виявлення порушень своїх прав. Оскільки з дня смерті ОСОБА_3 позивач мав право звернутися до суду за захистом своїх прав, то перебіг позовної давності, що почався для ОСОБА_3 з 19 грудня 2012 року та у день її смерті 07 лютого 2015 року перейшов до ОСОБА_1 сплив 19 грудня 2015 року.

Судом першої інстанції внаслідок порушення ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України не встановлено змісту порушеного права на захист якого ухвалене судове рішення, моменту його порушення, внаслідок чого невірно застосовано норми матеріального права ст. 261 ЦК України та не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а саме ст. ст. 1216, 1220, 1268 ЦК України, внаслідок чого ухвалене незаконне та необґрунтоване рішення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2018 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Насінневе» на рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 27 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Насінневе» про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 січня 2018 року закінчено підготовку до апеляційного розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Насінневе» про визнання недійсним договору оренди землі та витребування земельної ділянки.

Призначено справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Апеляційного суду Харківської області в порядку, передбаченому статтею 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,5111 га, кадастровий № :06:001:0022, яка розташована на території Слобожанської (Чапаєвської) селищної ради Кегичівського району Харківської області, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 лютого 2016 року № 106, номер запису про право власності в Держреєстрі речових праві на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13258543 від 15 лютого 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №28244461 від 15 лютого 2016 року приватного нотаріуса Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_4

Вказану земельну ділянку він успадкував після смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 07 лютого 2015 року, на підставі заповіту, посвідченого Чапаєвською селищною радою Кегичівського району Харківської області 27 квітня 2012 року за реєстровим № 39.

Зазначена земельна ділянка знаходиться в оренді у відповідача на підставі договору оренди землі № 379 від 16 березня 2012 року, укладеного відповідачем із ОСОБА_3, який зареєстрований у відділі Держкомзему у Кегичівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19 грудня 2012 року за № 02095.

Цінним листом від 18 квітня 2016 року позивачем була подана вимога до відповідача щодо набуття ним права власності на вищевказану земельну ділянку та запропоновано розірвати вищевказаний договір, на що відповідач листом від 05 травня 2016 року відмовив у достроковому розірванні договору.

21 квітня 2016 року до ПрАТ «Насінневе» надійшла вимога від ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі №379 від 16 березня 2012 року. Листом від 05 травня 2016 року №930 ПрАТ «Насінневе» відхилило пропозицію ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно зі ст. 14 вищевказаного Закону договір оренди укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально.

Відповідно до правової позиції ВСУ у справі № 6-162ц13 від 19 лютого 2014 року, за змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як на підставу позову позивач посилається на те, що ОСОБА_3 оспорюваний договір не підписувала, що вказує на відсутність у орендодавця волевиявлення на укладення договору.

За нормами ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна фізична особа має право звернутись до суду виключно за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В обґрунтування своїх вимог позивач, серед іншого, посилається на те, що саме йому на теперішній час належить право власності на земельну ділянку, що є обєктом оренди за оспорюваним договором (право власності на земельну ділянку набуто ним в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3С.).

Виходячи з положень ч. 1 ст. 317 ЦК України, ч. 1 ст. 78 ЗК України змістом права власності на землю є 1) право володіти, 2) право користуватись, 3) право розпоряджатись земельною ділянкою.

Оспорюваний договір жодним чином не перешкоджає позивачу розпоряджатись земельною ділянкою. Тож позивач звернувся до суду за захистом права володіти і права користуватись земельною ділянкою.

Зазначене, а також зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України, свідчить про те, що й право особи повинно бути наявне у особи в момент вчинення правочину, яким порушене таке право.

На момент вчинення правочину позивач не мав права власності на земельну ділянку (у тому числі не мав права володіння та не мав права користування земельною ділянкою).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

За нормами ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Частиною ж 3 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Часом же відкриття спадщини є день смерті особи (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-164 цс 12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Ч. 1 ст. 14 Закону передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення.

Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу.

Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 04 жовтня 2016 року призначено судову почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 28 лютого 2017 року №12365/2075, підписи від імені ОСОБА_3 в договорі оренди землі №379 від 16 березня 2012 року, акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 16 березня 2012 року та акті передачі-прийому земельних ділянок згідно з договором оренди від 16 березня 2012 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_3

Крім того, ухвалою суду від 04 липня 2017 року, за клопотанням представника позивача направлено до експертної установи третій примірник договору оренди земельної ділянки №379 від 16 березня 2012 року, який, як зясувалось під час розгляду справи, не був направлений експертам на дослідження.

Згідно з висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи №13207/15130 від 19 серпня 2017 року підписи від імені ОСОБА_3 в договорі оренди землі б/н від 16 березня 2012 року, акті передачі-прийому земельних ділянок згідно з договором оренди від 16 березня 2012 року та акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 16 березня 2012 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_3

Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення спадкодавця позивача на укладення оспорюваного договору представник відповідача суду не надав, а висновки судової почеркознавчої експертизи свідчать про те, що ОСОБА_3 не підписувала оскаржуваний договір оренди землі та додатки до нього, факт відсутності її волевиявлення на укладання цього договору є доведеним, а зазначений договір підлягає визнанню недійсним.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважав обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого його особистим підписом.

Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходив з наступного.

У судовому засіданні доведено, а сторона відповідача не заперечувала те, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою.

За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню.

Оспорюваний договір був укладений без волевиявлення спадкодавця позивача, зазначене доведено доказами, стороною відповідача не спростовано, тому суд дійшов висновку про його недійсність.

Та обставина, що ОСОБА_3 отримувала плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому.

Тому, факт отримання ОСОБА_3 плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків.

Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності.

Щодо застосування строку позовної давності суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірних договорів, оскільки позивачі отримували плату за користування землею, суд обґрунтовано визнав таким, що суперечить ст. 261 ЦК України.

За таких обставин, суд вважав твердження представника відповідача про те, що перебіг строку позовної давності для оспорюваного договору оренди землі розпочався у момент коли ОСОБА_3 (спадкодавець) могла дізнатись про порушення її права, а саме з 19 грудня 2012 року (з моменту державної реєстрації договору у відділі Держкомзему Кегичівського району), а перебіг строку позовної давності, що перейшов до ОСОБА_1 (спадкоємця) 07 лютого 2015 року сплив 19 грудня 2015 року, суд також вважає безпідставним.

Відтак, підстав вважати пропущеним строк позовної давності немає.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22 квітня 2015 року, справа №6-48цс15).

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками, з огляду на наступне.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 78 Земельним кодексом України, право власності на землю це право володіння, користування і розпорядження земельними ділянками.

У пункті «б» частини 1 статті 90 цього ж Кодексу закріплено право власника земельних ділянок самостійного господарювання на землі.

За положеннями ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 31 Закону (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

Частиною 4 статті 32 Закону передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Так, з огляду на те, що в Україні діє свобода договору, ніхто не може примушений до вступу у договірні правовідносини.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Так, під час розгляду справи встановлено, що згідно з висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи №13207/15130 від 19 серпня 2017 року підписи від імені ОСОБА_3 в договорі оренди землі б/н від 16 березня 2012 року, акті передачі-прийому земельних ділянок згідно з договором оренди від 16 березня 2012 року та акті визначення меж земельної ділянки в натурі від 16 березня 2012 року виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_3

Таким чином, спірний договір був укладений без волевиявлення ОСОБА_3, тому суд дійшов правильного висновку про недійсність спірного договору на підставі ст. 203 та ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Cтосовно строку позовної давності необхідно зазначити, що ОСОБА_1 успадкував земельну ділянку від ОСОБА_3, яка померла 07 лютого 2015 року, на підставі заповіту, посвідченого Чапаєвською селищною радою Кегичівського району Харківської області за № 39, право власності на земельну ділянку, площею 5,5111 га, зареєстровано ОСОБА_1 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15 лютого 2016 року, з позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 17 серпня 2016 року, у звязку із чим, відсутні підстави вважати, що строк позовної давності ОСОБА_1 пропущений.

За таких обставин суд першої інстанції, правильно встановивши обставини у справі, надавши їм належну правову оцінку, визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Спірний договір оренди землі містить можливість його як зміни так і розірвання - у разі переходу права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи. З огляду на те, що подальшу долю договору вирішує новий власник земельної ділянки - орендодавець, а не орендар, тому за відсутності його згоди на продовження дії договору, обумовленому бажанням самостійно господарювати на своїй землі, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи скарги.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, та те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано вимог закону, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Насінневе» - залишити без задоволення.

Рішення Кегичівського районного суду Харківської області від 27 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 серпня 2018 року.

Головуючий -

Судді :