Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 242/4912/16-ц

провадження № 61-16954св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - адвокат ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Тимченко О. О., Дундар І. О., Краснощокової Н. С. від 07 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що фактичні сімейні відносини з відповідачем розпочались з лютого 1998 року. У 2002 році відповідач вступив до автогаражного кооперативу «Хімік-2» (далі - АГК «Хімік-2») та на їхні спільні кошти були придбані будівельні матеріали, повністю внесено пайовий внесок та здійснено будівництво гаражного боксу НОМЕР_1, яким вони спільно користувались до 2014 року. 06 листопада 2004 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. В 2006 році на спільні кошти в сумі 7 000 грн, що на той час було еквівалентом 1 500 дол. США, вони придбали недобудований гаражний бокс НОМЕР_2 в АГК «Хімік-2», за який повністю внесли пайовий внесок, добудували та спільно користувались. У 2014 році шлюб між нею та відповідачем було розірвано. На теперішній час вона не може користуватись зазначеними гаражними боксами, так як їй перешкоджає відповідач. Право власності на зазначені гаражні бокси не оформлювалось та інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майном не вноситься з вини відповідача, в зв'язку з чим вона позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ спільного сумісного майна.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог, просить встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю та ведення спільного господарства з лютого 1998 року по 06 листопада 2004 року; визнати за нею право як співзабудовника на ? частини гаражного боксу НОМЕР_1, та на ? частини гаражного боксу НОМЕР_2, що знаходяться в АГК «Хімік-2»; стягнути з відповідача грошову компенсацію за частину спільного майна в сумі 47 736 грн та тим самим припинивши її право в спільній сумісній власності на гаражні бокси НОМЕР_1, НОМЕР_2 та відшкодувати судові витрати на правову допомогу в сумі 3 000 грн.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано доказів та у судовому засіданні не знайшло підтвердження того, що гаражні бокси НОМЕР_1 та НОМЕР_2, які знаходиться в АГК «Хімік-2» є власністю відповідача, оскільки право власності не зареєстровано та правовстановлюючі документи на них відсутні, а тому не можуть бути предметом поділу як спільне сумісне майно подружжя.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що заявник не надала суду мотивованої заяви (клопотання) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року, зазначені в ухвалі апеляційного суду недоліки в установлений судом строк не усунула.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати зазначену ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що в судовому засіданні 12 грудня 2017 року було проголошено та вручено їй лише вступну та резолютивну частини зазначеного рішення, у зв'язку з чим мотиви та підстави, з яких було відмовлено в позові, їй відмові не були. Копію повного тексту судового рішення заявник отримала лише 12 січня 2018 року. Крім того, проголошення вступної та резолютивної частини рішення відбулося за відсутності її представника, який ознайомився зі змістом рішення лише 20 грудня 2017 року. Наведене, на думку заявника, свідчить про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Відзив відповідачем на касаційну скаргу не подано.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 13 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року визначено, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 357 ЦПК України 2017 року апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави дляпоновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 грудня 2017 року ОСОБА_1 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року залишено без руху та надано строк протягом десяти днів з дня вручення ухвали для звернення до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку із зазначенням підстав для його поновлення.

01 лютого 2018 року на адресу апеляційного суду на виконання вимог ухвали від 18 січня 2018 року заявник подала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження. Як на поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження заявник посилалася на те, що проголошення вступної та резолютивної частини рішення відбулося за відсутності її представника, який ознайомився зі змістом оскаржуваного рішення лише 20 грудня 2017 року (а. с. 240).

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2018 року у зв'язку із тим, що наведені заявником обставини пропуску строку апеляційного оскарження є неповажними, у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року відмовлено.

Конституцією України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша, друга статті 55 Конституції України).

Відмова суду в прийнятті позовних заяв, скарг, оформлених відповідно до процесуального закону, є порушенням права на судовий захист, яке за статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Отже, право на апеляційне оскарження судових рішень в контексті положень частин першої, другої статті 55, пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України є складовою права кожного на звернення до суду.

Визнавши причини пропущення строку на апеляційне оскарження неповажними та дійшовши висновку про відсутність підстав для його поновлення, апеляційний суд виходив із того, що позивач, отримавши 12 грудня 2017 року вступну та резолютивну частини рішення, апеляційну скаргу подала лише 29 грудня 2017 року, тобто поза межами строку установленого частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року.

Проте апеляційний суд не взяв до уваги те, що сама по собі присутність під час проголошення вступної та резолютивної частин судового рішення без своєчасного отримання повного його тексту унеможливлює як визначення необхідності подання апеляційної скарги, так і її мотивування, що є обов'язковим елементом апеляційної скарги згідно з вимогами статті 356 ЦПК України.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, належної оцінки причинам пропуску позивачем строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції не надав; у достатньому обсязі не вмотивував свого висновку про відмову у поновленні цього строку, залишивши поза увагою, що положення ЦПК України не містять вичерпного переліку поважних причин пропуску строку апеляційного оскарження.

Отже, висновок апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі на підставі статті частини четвертої статті 357 ЦПК України є передчасним.

Частинами 3, 4 статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції скасуванню з передачею до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду згідно з вимогами статей 406, 409, 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 07 лютого 2018 року скасувати, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягаю.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило