Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 159/2146/15-ц

провадження № 61-20113св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач-позивач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року у складі судді Панасюка С. Л. та ухвалу апеляційного суду Волинської області

від 06 лютого 2017 року у складі суддів: Здирлюк О. І., Стрільчука В. А., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПривватБанк», банк), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитом станом на 06 квітня 2015 року в сумі 11 838,94 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 275 847,30 грн.

Позов мотивовано тим, що згідно укладеного кредитного договору від 29 березня 2007 року відповідач отримала кредит у сумі 13 500 доларів США на термін до 29 березня 2027 року зі сплатою 0,84 відсотка на місяць, тобто 10,08 відсотків річних. Починаючи з 01 листопада 2008 року, позивач підвищив відсоткову ставку з 10,08 до 13,20 відсотків річних. Відповідач, порушив взяті на себе зобов'язання щодо своєчасного внесення визначених умовами договору платежів, у зв'язку з чим, станом на 06 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11 838,94 доларів США, яка складається з: 10 612,75 грн - заборгованість за кредитом, 1086,87 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 99,03 доларів США - заборгованість по комісії, 40,29 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Вказана сума заборгованості, станом на 06 квітня 2015 року за офіційним курсом Національного банку України еквівалентна 275 847,30 грн, які банк просив стягнути з відповідача в судовому порядку.

У травні 2015 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», в якому просила: визнати недійсним кредитний договір від 29 березня 2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк»; визнати недійсним договір іпотеки від 30 березня 2007 року, укладений між нею та банком; застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь 52 875,20 грн.

Зустрічний позов мотивовано тим, що наданий банком розрахунок заборгованості є неправильним, оскільки позивач вже сплатила більше, ніж позичила. Відсоткова ставка у 10,08 відсотків річних у кредитному договорі не зазначена. У позовній заяві банк посилається на умови, не передбачені договором, умова договору щодо права банку змінювати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною, банк не повідомив позивача про таку зміну. До вимог про стягнення неустойки, штрафу, пені застосовується позовна давність один рік.

У зустрічному позові ОСОБА_1 посилалась на те, що криза світової фінансової системи не дає можливості сплачувати суми, передбачені договором і таких обставин вона не могла передбачити під час укладення цього договору. Вказує на те, що банк порушив вимоги частини другої статті 11 Закону «Про захист прав споживачів», пункт 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Умови кредитного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Договір іпотеки є похідним від основного договору, у зв'язку з чим також підлягає визнанню недійсним.

За наслідками визнання кредитного договору недійсним, позивач просить застосувати наслідки його недійсності та стягнути з банку на її користь різницю між отриманими у кредит коштами та коштами, сплаченими на виконання умов недійсного договору, що становить 2513,08 доларів США та, станом на 28 травня 2015 року за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 52 875,20 грн.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області

від 07 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року, позовні вимоги

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що банк не повідомив у визначеному договором порядку ОСОБА_1 про підвищення в односторонньому порядку відсоткової ставки за договором, а тому відповідно до вимог частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ця зміна є недійсною. Без урахування зміни відсоткової ставки заборгованість у ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент звернення останнього до суду була відсутня. А отже, у ПАТ КБ «ПриватБанк» не мав право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що умови укладеного між банком та відповідачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечувала, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим статтею 3 ЦК України.

У кредитному договорі передбачені всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог законодавства. У договорі вказана сума кредиту, дата видачі кредиту, відсоткова ставка та її вид, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови. Позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

Виконання банком зазначених умов підтверджено відповідачем, яка особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила свою згоду з його умовами, в тому числі щодо валюти кредитування. На момент укладення договору ОСОБА_1 не навела жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не зверталася до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору.

Згідно висновків судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 не довела факту порушення її прав чи інтересів, а також того факту, що укладені з банком договори суперечать нормам Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів», у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних кредитного договору та, як наслідок, - договору іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що під час розгляду справи в частині вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором судами не застосовано положення статей 509, 536, 1048, 1050, 1054 ЦК України, неповно з'ясовано обставини справи та не враховано, що укладений між сторонами кредитний договір є дійсним, тому підлягає виконанню.

Судами не враховано надані банком пояснення з приводу недоліків і неповноти проведеної у справі експертизи. Так, згідно з висновком судово-економічної експертизи в об'ємі наданих на дослідження документів розрахувати заборгованість не надасться за можливе, тобто такий висновок не підтверджує абсолютну відсутність заборгованості у позичальника перед Банком, а лише фіксує неспроможність її визначити, висновок ґрунтується на припущеннях.

На підтвердження заявлених вимог, банк надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, який відповідач належними доказами не спростував.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову з підстав недоведеності так і не визначився із сумою заборгованості відповідача за кредитним договором.

Оскільки основою правових взаємовідносин між банком та позичальником є зобов'язання, що виникають на підставі укладеного кредитного договору, то для правильного вирішення спору суду необхідно було належним чином дослідити умови укладеного із відповідачем кредитного договору та розрахунок заборгованості, які є належними та допустимими доказами по справі.

Судами не враховано, що банк 17 жовтня 2008 року на адресу відповідача надсилав письмове повідомлення про підвищення відсоткової ставки, тобто банком було дотримано умови кредитного договору, зокрема пункту 2.3.1. Крім того, підвищення відсоткової ставки відбулось до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови підвищення процентної ставки, то вони мають виконуватись, а момент досягнення домовленості вважається таким, що настав. Тобто, спочатку відбувається зміна процентної ставки, а в подальшому надсилається відповідне повідомлення.

Суди мають враховувати, що згідно з частиною третьою статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_1 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, у цій частині ухвалити нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди дійшли помилкових висновків та не врахували, що при укладенні кредитного договору банк не надав детального розпису загальної вартості кредиту і визнав цей факт. Крім того, поняття загальна вартість кредиту є не інформаційною складовою кредитного договору, а істотною її умовою, виходячи з положень абзацу 2 частини першої статті 638 ЦК України та пункту 2 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суди не врахували, що обман дійсно мав місце, оскільки банк замовчав факт відсутності у договорі істотної умови, визначеної законом.

Помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову полягає і у тому, що в силу частини першої статті 638 ЦК України кредитний договір повинен містити всі істотні умови. Споживач не зобов'язаний вчиняти ті чи інші дії для приведення договору у відповідність до закону. Відсутність графіка погашення кредиту та рахунків, на які зараховуються кошти, вводить споживача в оману, позбавляє можливості контролювати виконання банком умов договору, а банку надає можливість змінювати черговість погашення платежів на свій розсуд з метою штучного збільшення сукупної вартості кредиту. Останнє банк реалізував, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк», справу витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2017 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження у справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзивів на касаційні скарги, заперечень щодо їх вимог і змісту до суду не направили.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено, що 29 березня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до пункту 7.1 якого банк надав ОСОБА_1 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 29 березня 2007 року по 29 березня 2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 13500 доларів США на наступні цілі: придбання житла у м. Ковелі, а також у розмірі 2704,46 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3; 2.2.7 цього договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 0,84% на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору. Періодом сплати є період з 25 по 31 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 159,25 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між сторонами 30 березня 2007 року укладено договір іпотеки, згідно якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Пунктом 2.3.1 укладеного сторонами кредитного договору передбачено право банку, при наявності відповідних підстав, в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність змін до процентної ставки.

Згідно пункту 2.3.3 укладеного сторонами кредитного договору простроченням вважається: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на 10%; несплати Позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту.

Згідно наданого банком розрахунку, позичальником порушено умови кредитного договору, у зв'язку з чим, станом на 06 квітня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11 838,94 доларів США, яка складається з: 10 612,75 грн - заборгованість за кредитом, 1086,87 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 99,03 доларів США - заборгованість по комісії, 40,29 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Вказана сума заборгованості, станом на 06 квітня 2015 року за офіційним курсом Національного банку України еквівалентна 275 847,30 грн.

Згідно висновку судово-економічної експертизи, відповідно до поданих на дослідження документів (банківські виписки), підтверджується переплата внесених ОСОБА_1 станом на 06 квітня 2015 року (на момент проведення ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідного розрахунку) коштів за кредитним договором від 29 березня 2007 року у сумі 336,45 доларів США.

Під час проведення вказаної експертизи, експертом не було враховано підвищення відсоткової ставки з 10,08 до 13,20 відсотків річних, починаючи з 01 листопада 2008 року, оскільки вважав, що воно суперечить умовам кредитного договору, а також чинному законодавству.

ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечував вказаний висновок експертизи, посилаючись на те, що експерт, встановивши переплату, безпідставно не врахував підвищення відсоткової ставки з 10,08 до 13,20 відсотків річних, починаючи з 01 листопада 2008 року, оскільки вказане підвищення відбулось відповідно до умов укладеного між сторонами договору та відповідає чинному на той час законодавству. Якщо таке підвищення врахувати, то переплата по кредиту відсутня та має місце прострочення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині вирішення основного позову банку, суд апеляційної інстанції не врахував наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Безспірно встановивши, що на підставі кредитного договору від 29 березня 2007 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 13 500 доларів США, суд апеляційної інстанції у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, належним чином не перевірив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяв сторонам здійсненню їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку із недоведеністю позовних вимог.

Судами не враховано, що факт отримання коштів ОСОБА_1 не оспорювався, договір нею частково виконувався, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, апеляційним судом взагалі не досліджувався і не перевірявся.

Під час апеляційного розгляду справи апеляційним судом не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та умовам укладеного між сторонами кредитного договору.

Відповідно до пункту 2.3.1., укладеного між сторонами кредитного договору, банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом при зміні кон`юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше, ніж на 10% у порівнянні з курсом США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору, зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшується ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.

17 жовтня 2008 року на адресу позичальника банком надіслано письмове повідомлення про підвищення відсоткової ставки.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку, апеляційний суд обмежився посиланням на недійсність підвищення відсоткової ставки по кредиту у зв'язку з недоведеністю обставин щодо отримання позичальником направленого банком повідомлення про таке підвищення.

Разом з тим, до таких висновків суд апеляційної інстанції дійшов без перевірки і аналізу умов договору, якими між сторонами врегульовано порядок направлення таких повідомлень.

Крім того, не враховано, що банк мав право за умовами договору на підвищення відсоткової ставки, після підвищення якої ОСОБА_1 продовжувала виконувати зобов'язання за договором, в тому числі за підвищеними відсотками, тобто погодилась на такі умови та їх не заперечувала.

Вказане підвищення відсоткової ставки відбулось до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».

Колегія суддів вважає безпідставними посилання апеляційного суду, як на законність підстави для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частини друга, третя статті 212 ЦПК України 2004 року).

Встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов'язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції не перевірено графіку погашення кредиту, не перевірено обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, не встановлено дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначено обсягу відповідальності боржника.

Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості та призвело до передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позову.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, постановлена апеляційним судом ухвала в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості по кредитному договору не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України її слід скасувати у цій частині з направленням справи до цього ж суду на новий розгляд.

Щодо вирішення вимог зустрічного позову про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки, застосування наслідків недійсності правочину, слід зазначити наступне.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_1 у якості правової підстави для визнання кредитного договору недійсним посилалась на невідповідність вказаного правочину положенням статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яке полягає у ненаданні їй банком у повному обсязі інформації про умови кредитування та у несправедливості умов договору.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно застосував норми статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та обґрунтовано виходив з того, що умови укладеного між банком та відповідачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечувала, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим статтею 3 ЦК України.

У кредитному договорі передбачені всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог законодавства, зокрема: вказана сума кредиту, дата видачі кредиту, відсоткова ставка та її вид, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови. Позичальник була ознайомлена з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

ОСОБА_1 особисто підписала кредитний договір, чим засвідчила свою згоду з його умовами, в тому числі щодо валюти кредитування. Отримавши грошові кошти у розмірі 13 500 доларів США, тобто у валюті та у розмірі, який просила видати в анкеті-заяві від 29 березня 2007 року, приступила до виконання договору і не скористалася передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів» правом відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним, оскільки встановленими судами обставинами спростовуються доводи ОСОБА_1 щодо порушення її прав, як споживача, при підписанні кредитного договору, що умови договору були несправедливими, а також, що вона не була повідомлена про умови надання кредиту належним чином.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів в частині вирішення зустрічного позову не спростовують.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, касаційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення і залишити оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Справу у цій частині направити до апеляційного суду на новий розгляд.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 07 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області

від 06 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, застосування наслідків недійсності правочину залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В.М. Сімоненко

І.М. Фаловська