Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 465/3668/11

провадження № 61-15541св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач) - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Гірник Т. А., Бакуса В. Я., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2011 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 19 червня 2003 року сторони зареєстрували шлюб, у якому в них народилася дочка - ОСОБА_6

За час шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_4 набули майно, зокрема, АДРЕСА_1. Право власності на цю квартиру зареєстрував ОСОБА_5 на підставі укладеного між ним та ОСОБА_7 договору довічного утримання.

01 грудня 2011 року позивач та відповідач розірвали шлюб, у зв'язку з чим виникла необхідність поділу набутого за час шлюбу майна.

При цьому ОСОБА_4 стверджувала, що її частка у спірній квартирі має бути збільшена, оскільки з нею проживає її та відповідача неповнолітня дочка.

Ураховуючи викладене, після уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності на 2/3 квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_5 визнати право власності на 1/3 частку цієї квартири.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2013 року, позов задоволено з підстав, зазначених у ньому.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 2/3 квартири АДРЕСА_1, а за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/3 частку цієї квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 лютого 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 листопада 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд касаційної інстанції виходив з того, що суди першої та апеляційної інстанції не навели істотних обставин, за наявності яких можливо відступити від рівності часток ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у їх спільному сумісному майні. Зокрема, в ухвалі зазначено, що посилаючись на те, що дочка сторін справи проживає з матір'ю як на підставу відходу від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні, суди не врахували того, що ОСОБА_5 бере участь в утриманні доньки та не надали належної оцінки наданим відповідачем доказам з цього приводу.

Під час нового розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_4 уточнила свої позовні вимоги та просила визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 а право власності на іншу 1/2 частку цієї квартири - за ОСОБА_5; встановити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши в користування ОСОБА_4 жилу кімнату площею 14,5 кв. м з балконом під літ. 6-10, а у користування ОСОБА_5 - жилу кімнату площею 18, 6 кв. м з балконом під літ 6-11, інші приміщення: жилу кімнату площею 17, 3 кв. м, кухню площею 11,4 кв. м., ванну кімнату площею 2,9 кв. м, вбиральню площею 0,9 кв. м, коридор площею 10 кв. м, вбудовану шафу площею 0,9 кв. м, балкон площею 0,7 кв. м залишити у спільному користуванні.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_4 із зустрічним позовом спочатку про відступ від рівності часток у спільній сумісній власності, а в подальшому після зміни предмету позову - про визнання права особистої приватної власності на квартиру.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірна квартира набута ОСОБА_5 на підставі договору довічного утримання, який він уклав 08 серпня 2008 року з ОСОБА_7 та умови якого він виконував особисто та за власні кошти.

Також стверджував, що за власні кошти істотно збільшив вартість згаданої квартири.

На підставі викладеного просив визнати за ним право особистої приватної власності на АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Вирішено питання судового збору.

Додатковим рішенням цього ж суду від 03 лютого 2016 року визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира хоча і була набута у шлюбі сторін справи, однак лише ОСОБА_5 має право власності на неї, оскільки набув його на підставі договору довічного утримання, умови якого виконував особисто за рахунок власних коштів.

ОСОБА_4 не була стороною згаданого договору довічного утримання та не брала участі в здійсненні догляду за відчужувачем за цим договором ОСОБА_7, а тому не набула права на частку цієї квартири. Квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає поділу.

Разом із тим, суд зазначив про істотне збільшення вартості спірної квартири, внаслідок проведення ремонтних робіт, витрати на які здійснені ОСОБА_5 у період 2008 - 2010 років

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року апеляційні скарги представника ОСОБА_4, ОСОБА_8, задоволено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 14 грудня 2015 року та додаткове рішення цього ж суду від 03 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено, а у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яким є квартира АДРЕСА_1, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним по 1/2 ідеальній частці зазначеної квартири.

Установлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши у користування ОСОБА_4 кімнату площею 14,5 кв. м під літ 6-5 з балконом площею 1 кв. м під літ. 6-10; виділено в користування ОСОБА_5 жилу кімнату площею18,6 кв. м під літ. 6-4 з балконом під літ. 6-11 площею 1 кв. м. У спільному користуванні сторін залишено приміщення жилої кімнати площею 17, 3 кв. м під літ. 6-6, кухню площею 11, 4 кв. м під літ 6-2 з балконом площею 0,7 кв. м під літ. 6-2, приміщення ванної кімнати площею 2,9 кв. м під літ 6-5, вбиральню площею 0,9 кв. м під літ. 6-8, коридор площею 10 кв. м під літ 6-1.

Вирішено питання судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що договір довічного утримання, на підставі якого ОСОБА_5 отримав у власність спірну квартиру, укладено між ним та ОСОБА_7 08 серпня 2008 року. Взяті на ОСОБА_5 зобов'язання за цим договором виконувалися до дня смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому доказів того, що виконання таких зобов'язань здійснювалося за рахунок особистих коштів ОСОБА_5 не надано.

У зазначений період сторони справи перебували у зареєстрованому шлюбі, між ними існували сімейні стосунки, вони вели спільне господарство.

У зв'язку із зазначеним обставинами апеляційний суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Визначаючи порядок користування згадано квартирою, апеляційний суд врахував обставину проживання ОСОБА_5 у цій квартирі, планування квартири та погодився із запропонованим ОСОБА_4 в заяві про уточнення позовних вимог від 09 вересня 2015 року варіантом такого порядку.

05 травня 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірна квартира є особистою власністю ОСОБА_5

ОСОБА_5 не заперечував обставини набуття ним права власності на спірну квартиру у період шлюбу з ОСОБА_4, але зазначав, що вона не виконувала умов договору довічного утримання, який він уклав з ОСОБА_7 та на підставі якого у нього виникло право власності на спірну квартиру. Стверджував, що ОСОБА_4 не брала участі у здійсненні догляду за ОСОБА_7

У касаційній скарзі також зазначено, що умови згаданого договору довічного утримання виконував лише ОСОБА_5 та за кошти, які належали йому особисто. Зокрема, уклав з ОСОБА_9 договір позики, на підставі якого отримав 93 000,00 грн, які використав на виконання умов договору довічного утримання, поховання ОСОБА_7 та ремонту у спірній квартирі. Для проведення ремонту у спірній квартирі ОСОБА_5 позичав 30 000,00 грн також у ОСОБА_10

Крім того, ОСОБА_5 стверджував, що вартість спірної квартири істотно збільшилася у зв'язку проведенням ремонтних робіт у 2008-2010 роках за його кошти та вказував, що він несе витрати по утриманню цієї квартири.

ОСОБА_5 зазначав, що наведені обставини підтверджуються поясненнями свідків, допитаних під час розгляду справи в суді першої інстанції, однак апеляційний суд безпідставно не взяв їх до уваги.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, й про це свідчать матеріали справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційним судом установлено, що19 червня 2003 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 в подружжя народилася дочка ОСОБА_6

З 21 листопада 2003 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 є АДРЕСА_1. За цією адресою з 17 вересня 2007 року зареєстроване також місце проживання дочки сторін -ОСОБА_6

08 серпня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 уклали договір довічного утримання, який посвідчено державним нотаріусом п'ятої Львівської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 2-854.

Згідно з умовами зазначеного правочину ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_5 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_5 зобов'язувався забезпечувати її утриманням та доглядом довічно.

Пунктом 3 згаданого договору з посиланням на відомості з реєстру прав власності на нерухоме майно передбачено, що квартира складається з трьох жилих кімнат площею 50,4 кв. м, кухні, загальна площа квартири - 79,2 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 грудня 2011 року позов ОСОБА_11 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_5

Після розірвання шлюбу прізвище позивача ОСОБА_4 змінено на «ОСОБА_4».

Місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено разом з матір'ю.

Згідно з положеннями статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Договір довічного утримання згідно з даним у законі (стаття 744 ЦК України) визначенням - це договір, за яким відчужувач передає набувачеві у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною третьою статті 61 СК України - довести, що хоча майно придбавалося в період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім'ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов'язані із сімейними.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 не довів обставин, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя, а тому на спірну квартиру поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя.

Апеляційний суд, вирішуючи спір по суті позовних вимог, урахував зазначені положення закону та обставини справи й дійшов правильних висновків про те, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_5 набув її у власність у період його шлюбу з ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду в частині вирішення питання про поділ спірної квартири, оскільки він здійснений з дотриманням встановлених статтею 70 СК України засад рівності часток майна дружини та чоловіка у майні, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та з урахуванням відсутності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.

Правильними є також висновки суду апеляційної інстанції в частині встановлення порядку користування спірною квартирою, оскільки такий порядок визначений з урахуванням рівності прав власників квартири та її планування.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги, зокрема, про те, що договір довічного утримання, на підставі якого виникло право власності на спірну квартиру, виконував лише ОСОБА_5 за кошти, які належали йому особисто, а також те, що вартість спірного майна істотно збільшилася, висновків апеляційного суду не спростовують, на законність рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. Докази, на які посилається в касаційній скарзі ОСОБА_5 були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, їх досліджено та надано належну оцінку.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 18 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П.Штелик