Справа № 591/7117/17
Провадження № 2/591/780/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2018 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Сидоренко А.П.

з участю секретаря судового засідання Майбороди А.О.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми в загальному позовному провадженні цивільну справу № 591/7117/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання частково недійсним договору дарування квартири та вселення в квартиру,

в с т а н о в и в :

08 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася з вказаним позовом, та свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_5 її колишній чоловік. В шлюбі з ним вона перебувала з 07 січня 1971 року до 23 вересня 2017 року. Їй з чоловіком була надана двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 з усіма комунальними зручностями, загальною площею 48 кв.м., житловою площею 31, 95 кв.м. на склад сімї, яка складалась з трьох осіб - неї, чоловіка та доньку.

Зазначену квартиру вони приватизували на підставі розпорядження управління комунального майна та приватизації Сумської міської ради від 07 лютого 2002 року №382. Квартира передана у спільну сумісну власність двом особам їй та ОСОБА_5 відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

19 лютого 2014 року вони з чоловіком уклали з дочкою договір дарування належної їм квартири. Договір дарування був укладений за ініціативою чоловіка, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6.

За час укладення Договору квартири і чоловік, і дочка запевняли її, що вона буде мати право користуватися квартирою, залишиться зареєстрованою в квартирі, буде мати можливість проживати в квартирі, дочка обіцяла, що буде надавати їй всю необхідну допомогу, забезпечить її в старості матеріальною підтримкою, та надасть їй всю необхідну допомогу. Саме у звязку з цим, все належне їй майно залишилось в квартирі, вона не знімалась з реєстрації в квартирі. На протязі останнього часу вона має поганий стан здоровя, перенесла чотири операції на очах. Крім того, вона страждає на серцево-судинні хвороби, перебуває на постійному обліку у кардіолога. Зазначає, що оформлюючи договір дарування належної їй частки квартири доньці, вона поставила умову, що вона в будь-який час може продовжити проживати у спірній квартирі.

Коли у неї значно погіршились відносини з чоловіком, вона дочці заявила, що має намір повернутися в квартиру для постійного проживання в ній, але відповідач змінила замки в квартирі, не впускає її в квартиру, і заявила, що краще буде надавати їй кошти на оренду квартири, ніж впустить її у спірну квартиру. Позивач зазначає, що змушена проживати в тимчасово орендованій квартирі, іншого житла для проживання в м. Суми в неї немає. В позовній заяві вказує на те, що вона є пенсіонером за віком, на момент укладення договору в 2014 році їй вже виповнилося 66 років. На той час вони з відповідачем підтримували нормальні родинні стосунки, вона вважала, що за таких обставин дочка забезпечить їй гідну старість.

Оспорюваний договір дарування порушує її права, оскільки вона мала на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є її єдиним житлом, за умови довічного утримання та проживання в цій квартирі, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би укладений.

Зазначає, що договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. У звязку з цим не було її волевиявлення під час укладення договору про безоплатну передачу у власність відповідачці частки квартири, яка є її єдиним житлом, вона погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність частки квартири лише за умови довічного утримання, укладаючи спірний договір, вона помилялась щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Посилаючись на зазначені обставини, просить суд визнати недійсним договір дарування належної їй частки квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 19 лютого 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6, а також вселити її в квартиру за зазначеною адресою.

13 грудня 2017 року ухвалою Зарічного районного суду м Суми у зазначеній справі було відкрито провадження, судове засідання призначено на 18 січня 2018 року на 10-00 год.

18 січня 2018 року в судовому засіданні вирішено розглядати справу у загальному позовному провадженні, вважати дане судове засідання підготовчим судовим засіданням; у звязку з неявкою в судове засідання третьої особи ОСОБА_5 та заявленими клопотаннями учасників процесу, а саме направлення представником відповідача відзиву на позов третій особі, клопотанням представника позивача щодо надання часу для відповіді на відзив, в підготовчому засіданні оголошено перерву до 12 лютого 2018 року, 11 год. 00 хв.

18 січня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_3- адвоката ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає заявлені вимоги необґрунтованими. Зазначає, що на день укладання договору в квартирі були зареєстровані позивач, відповідач, третя особа та син відповідача. Позивач та третя особа, які на той час були подружжям, фактично мешкали у с. Ворожба Лебединського району Сумської області. Даний факт може підтвердити третя особа. Тому посилання позивача на те, що на момент укладання договору дарування квартира була її єдиним житлом не відповідають дійсності. При укладанні договору дарування наміру переїхати на постійне місце проживання до квартири позивач не виявляла, оскільки мала інше житло. Крім того з моменту укладання договору, а це більше ніж 3 роки, позивач ніяким чином не висловлювала бажання потрапити до квартири або взагалі спілкуватися з відповідачем, яка є її донькою. Тобто, дій, які могли б свідчити про те, що позивач вважає, що уклала договір довічного утримання, а саме її проживання до та після укладання договору дарування у спірній квартирі, вона не вчиняла. Незважаючи на наявність у позивачки хвороби, сторонньої допомоги та догляду на час укладення договору дарування позивач не потребувала. Також під час укладання договору дарування сторонам договору був розяснений зміст ст. 229 ЦК «Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки».

Вважає, що позивач повинна довести наявність на момент вчинення договору дарування обставин, які мають істотне значення, а викладені в позовній заяві обставини не відповідають дійсності та є такими, що виникли після вчинення правочину.

Також зазначає, що позивачем порушено строки звернення до суду за захистом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Договір дарування квартири був вчинений 19 лютого 2014 року. Трирічний строк для звернення до суду із позовними вимогами про визнання договору дарування квартири недійсним сплив 19 лютого 2017 року. Позивач звернулась до суду із зазначеними позовними вимогами 08 грудня 2017 року, тобто після спливу трирічного строку, встановленого ст. 257 ЦК. Заяву про поновлення строку для звернення до суду, пропущеного з поважних причин позивач не подавала. Оскільки позивачем пропущено встановлений строк звернення до суду, це є підставою для відмови у задоволенні її позовних вимог. Посилаючись на зазначене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

12 лютого 2018 року у звязку з клопотанням позивача ОСОБА_1 про відкладення у звязку з перебуванням її представника у відпустці, розгляд підготовчого судового засідання відкладено на 02 березня 2018 року на 14 год. 00 хв.

01 березня 2018 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач ОСОБА_1 зазначає, що відомості, викладені в відзиві на позовну заяву не в повному обсязі відповідають фактичним обставинам справи. Так, укладаючи договір дарування квартири, її запевняли, що вона буде користуватись квартирою так, як і раніше, вона залишалась зареєстрованою в цій квартирі, що вона за необхідності, буде проживати в цій квартирі необмежений час, в квартирі залишаються всі належні їй речі - мебельна стінка, холодильник, двоспальне ліжко, диван, шафи в спальні, стіл письмовий, меблі в кухні, штори, побутові речі. Тобто, вона будь-яких речей, які були придбані за її життя в цій квартирі не забирала, бо знала, що це її квартира, до якої вона має повернутись.

Вона залишилась зареєстрованою в спірній квартирі на час оформлення договору дарування, і зареєстрована в ній на цей час. Будинок в с. Ворожба Лебединського району нею з чоловіком придбавався як дача, для тимчасового проживання, і мешкала вона там тимчасово, не забираючи туди свого майна з спірної квартири. До цього часу право власності на цей будинок не зареєстровано. На той час, коли у неї з донькою були добрі стосунки, і їй не перешкоджалось в користуванні квартирою, вона не вбачала підстав для звернення до суду, у звязку з тим, що не вважала, що її права порушені.

Вона мала вільний доступ в квартиру і мала добрі стосунки з донькою до жовтня 2015 року. В жовтні 2015 року вона дізналась, що замки в квартирі змінені, доступу в квартиру з цього часу не має. Чоловік їй заявив, щоб вона в квартиру не входила, донька перестала з нею спілкуватись. Вона намагалась з'ясувати стосунки з донькою, примиритись з нею, вважала, що вона змінить ставлення до неї, як до матері, але, після розлучення з чоловіком в 2017 році, коли він її вигнав з дачі, заявивши, що вона там ніхто, то вона залишилась абсолютно без житла, має намір відновити свої права на спірну квартиру.

Таким чином, на час укладення оспорюваного правочину, існували обставини, відносно яких вона помилялась. А саме, вона вважала, що договір дарування здійснює з умовою, що донька за необхідності, надасть їй матеріальну, моральну допомогу, яку вона буде потребувати, надасть їй можливість жити в квартирі пожиттєво. В зв'язку з цим, обставини, за яких вона зрозуміла про порушення своїх прав виникли не в час укладання договору дарування, а пізніше, в 2015 році, існують на цей час, термін позовної давності для звернення до суду, нею не пропущений.

02 березня 2018 року у звязку з залученням третьої особи приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6, підготовче судове засідання відкладено на 28 березня 2018 року на 10 год. 30 хв.

28 березня 2018 року у звязку з клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про відкладення у звязку з його перебуванням на стаціонарному лікуванні, розгляд справи відкладено на 17 квітня 2018 року на 14 год.00 хв.

17 квітня 2018 року закінчено підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду на 05 травня 2018 року на 10 год. 30 хв.

05 травня 2018 року в судовому засіданні надали пояснення позивач, її представник, представника відповідача, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_6 У звязку з визнанням явки відповідача ОСОБА_3 в судове засідання обовязковою, в справі оголошено перерву до 22 травня 2018 року.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлений позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.

Третя особа приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6 з приводу заявлених позовних вимог покладається на розсуд суду. В судовому засіданні пояснила, що з документами до неї прийшла дочка позивача, яка сказала, що батьки самі її послали, і раніше це хотіли зробити. Коли дочка та її батьки прийшли, вона вела бесіду з батьками, позивач сказала, що усе для дочки. Вони аргументували, що мають житло, господарство. Щодо допомоги з боку дочкипри оформленні договору мова не йшла. Тільки після цього був складений проект. У неї склалося враження міцної дружньої сімї. Питання про зняття з реєстрації в квартирі ніхто не порушував. Жодних уговорів не було. Заперечувала можливість підписання договору в іншу дату, оскільки все реєструється. Нотаріус пояснила, що зараньше вона проектів не готувала, бо не відомо, чи прийдуть ці люди. Питання про те, що позивач буде зареєстрований в квартирі дійсно обговорювалось, чому і за чиєї ініціативи вона не знає. Право проживання, вона їй казала, що залишається, бо вона там прописана. Позивач при оформленні питала чи має право на проживання в цій квартирі, і нею було пояснено наслідки укладення договору дарування, але вона має право там проживати. Обдарована, і дарувальники одномоментно на момент укладення договору були усі разом. З розмови було зрозуміло, що це не спонтанне рішення, і хотіли подарувати квартиру давно.

22 травня 2018 року у звязку з неявкою в судове засідання відповідача ОСОБА_3, представника відповідача адвоката ОСОБА_4, третіх осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, розгляд судового засідання відкладено на 21 червня 2018 року.

21 червня 2018 року у звязку з клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про відкладення у звязку з його зайнятістю в кримінальному процесі в Апеляційному суді Сумської області, розгляд справи відкладено на 31 липня 2018 року.

31 липня 2018 року в судовому засіданні третя особа ОСОБА_5 допитаний в якості свідка, у звязку з викликом відповідача ОСОБА_3 та свідків, розгляд справи відкладено на 06 серпня 2018 року.

Третя особа ОСОБА_5 в судову засіданні, під час його допиту як свідка, пояснив, що з позовом він не погоджується, оскільки укладення договору відбувалося за згодою усіх, у нормальній обстановці. Договір укладався у 2014 році, точну дату не памятає. Угода вчинялася у кабінеті нотаріуса ОСОБА_7. Позивач розуміла умови укладення договору, вони разом були у нотаріуса, і на усі питання, в т.ч. і по стану здоровя нарікань не було. Різниця між договором дарування і договором утримання розяснювалася, і наслідки також. Стан здоровя дружини тоді був нормальним. На час укладення договору вони були у шлюбі, розлучилися у вересні 2017 року. Проживали на час укладення договору в лютому 2014 року за адресою: с. Ворожба, вул.. Мічуріна, 18, Лебединського району Сумської області. За адресою вул. Римського Корсакова з 2005 року, тобто як до укладення договору, так і після позивач не проживала, в цей період вони жили в с. Ворожба. Щодо особистих речей - не памятає, може якісь речі позивача і були у квартирі. Чи залишилися ключі від квартири у позивача, не знає. Пояснив, що коли дочка змінила замок, який зламався, вона дала йому ключ, скоріш за все це було у 2015 році, точніше не памятає. Пояснив, що на момент укладення договору дарування відносини між донькою та матірю були натягнуті, а потім стали дуже погані. Ніякого тиску при укладенні договору ні від нього, ні від доньки не було. Пояснив, що у нього з позивачем є ще син ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який живе в Російській Федерації в м. Петропавловськ-Камчатський. Пояснив, що на момент укладення договору син не допомагав, і не допомагає йому зараз, чи допомагає і чи спілкується син з позивачем йому не відомо, останні 5 років він з сином не спілкується. На момент укладення договору дружина не перебувала на стаціонарному лікуванні. При укладенні договору були присутні: він, колишня дружина, дочка. Донька не брала на себе ніяких зобовязань при укладенні договору, нічого не обіцяла. Ініціаторами укладення спірного договору були він з дружиною, домовилися, що квартиру віддадуть дочці, а в селі господарство перепишуть на сина. З майна з спірної квартири нічого не брали, може якийсь стілець, крісло, усе майно там лишилося. Нотаріуса хтось порадив дочці, та за її ініціативою вони звернулися до цього нотаріуса. Пояснив, що в даний час є справа у Лебединському районному суді, де позов подала колишня дружина до нього, яка просить визнати право на проживання в будинку у с. Ворожба, а він позов не визнає. Пояснив, що він знявся з реєстрації з спірної квартири 23 січня 2015 року. Дочка дала добро на реєстрацію позивача в спірній квартирі для того, щоб позивач могла обслуговуватися в міській лікарні. Комунальні послуги сплачує донька, але він надавав частково кошти на сплату комунальних послуг.

В даному судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 надала пояснення в якості свідка, допитано свідка ОСОБА_9

Відповідач ОСОБА_3, допитана в якості свідка, в судовому засіданні пояснила, що позивач є її матірю, перебуває з нею у неприязних стосунках, з батьком нормальні стосунки. Проти задоволення позовних вимог заперечує. Пояснила, що після того, як вона захворіла, батьки вирішили подарувати їй спірну квартиру, вона тоді була після операції. Вони пішли до нотаріуса, і там уклали договір дарування, батьки не заперечували проти його укладення. Мати потребувала прописки в спірній квартирі для того, щоб мати змогу обслуговуватися в 5-й поліклініці. Батько виписався з квартири одразу. До цього мати проживала у м. Ворожба 12 років. Речей позивача у спірній квартирі немає лишився один сервіз і покривало. Коли вона прийшла в останнє, між ними виникла велика сварка, мати звинуватила її в тому, що вона не є онкохворою. Відповідач пояснила, що вона дуже хворіє, і має психічно хворого сина. Площа спірної квартири 40 кв.м., а будинок у с. Ворожба великої площі, і там є де проживати позивачу. Договір дарування був укладений у лютому 2014 року, на той момент вона не перебувала у лікарняному закладі. Коли були у нотаріуса, то всі сиділи за столом, читали зміст договору, нотаріус три рази питала, чи усе зрозуміло, і мати і батько сказали, що зрозуміло. Нотаріус спитала у батьків, чи є їм де жити, і вони відповіли, що так. Мати сказала, що є будинок в с. Ворожба.

Також пояснила, що ключі від квартири позивач не віддала, і приїздила в квартиру ,коли вона хотіла, іноді не попереджуючи. Зараз батьки не одружені. Останній раз з матірю спілкувалась 4,5 роки тому, не розмовляла з мамою 4 роки. Після укладення договору мати приїжджала в квартиру тоді, коли хотіла, вона милася, відвідувала лікарню і їхала назад в село. Вона не проживала в квартирі. Сварка з мамою була в жовтні-листопаді 2014 року, коли її батько не пустив додому, вона писала заяву з цього приводу, і її, відповідача, викликали в опорний пункт. Відповідач пояснила, що має 3 групу інвалідності, її син, ІНФОРМАЦІЯ_2, який страждає на психічну хворобу, той працює, але не постійно. Позивач ніколи не сплачувала комунальні послуги. Нотаріуса знайшла відповідач, документи на квартиру були спочатку у батьків, а потім вони були передані їй. Пояснила, що при укладенні договору нотаріус розповідала про різницю між договором дарування та договором довічного утримання. Мати була згодна з умовами договору дарування. Питання реєстрації та передавання ключів не обговорювалось, речей в квартирі матері не було, так як вона там не мешкала протягом останніх 12 років. Мати приїжджала в квартиру без дозволу: вночі, вдень, це тривало до жовтня 2014 року. Замки нею було змінено у листопаді 2014 року, можливо і у 2015 році. Батько має ключі від квартири та має можливість користуватися квартирою, але він попереджає про свій візит, привезе продукти, які залишить у квартирі, і поїде. Меблі, які знаходяться у спірній квартирі придбані були у 1982 році, батько з матірю придбавали. З договору дарування усе переходить їй. Батьки собі купили меблі в село, у квартирі меблі не забирали, вона користується тим, що було.

Пояснила, що коли вона змінила замки, то вони уже не спілкувались з матірю, вони ніколи не домовлялися, що вона має вільний доступ до квартири, у них були дуже «натягнуті» відносини. Ключі вона позивачу після заміни замків в квартирі не передавала, оскільки з нею не спілкувалась. Зазначила, що позивач не має можливості користуватися і проживати в квартирі.

Свідок ОСОБА_9 в суді пояснила, що позивач є її рідною сестрою, а відповідач її племінниця. Коли племінниця ОСОБА_3 захворіла, її сестра - позивач ОСОБА_1 подарувала квартиру дочці, пожаліли її. Потім сестра посварилася з чоловіком. ОСОБА_3 змінила замок, і сестра не може проживати у спірну квартирі. Квартира була подарована років чотири назад. Позивач прописана в спірній квартирі, і дочка говорила, що не вигоне її. Ключі від квартири були у сестри, вони приходили, і вона не могла потрапити в квартиру, бо були змінені замки, це було у 2015 році. Поліцію вони тоді не викликали. Потім сестра жила у неї. Чому дочка перестала пускати позивачку в квартиру, їй невідомо. Щодо спілкування з відповідачем пояснила, що її племінниця не бере слухавку, з нею не розмовляє. Зараз позивач живе у знайомої жінки, це житло не є власністю сестри. При укладенні договору дарування вона не була присутня, про це відомо зі слів сестри.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 07 лютого 2002 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_1 Свідоцтво видане згідно з розпорядженням відділу комунального майна та приватизації Сумської міської ради від 07 лютого 2002 року №382 (а.с.40).

Відповідно до договору дарування квартири від 19 лютого 2014 року, посвідченого приватний нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_1 подарували ОСОБА_3 квартиру під номером 24, що знаходиться в будинку під номером 30 по вулиці Римського-Корсакова в місті Суми загальною площею 45,12 кв.м. (а.с.36-37).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_10 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3, її матірю є ОСОБА_1, батьком ОСОБА_5 (а.с.16).

23 вересня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу на а.с. 10.

Відповідно до довідки ТОВ «КК «Сумитехнобудсервіс» від 10 листопада 2017 року, яка видана на імя ОСОБА_1, в квартирі за адресою: АДРЕСА_4 зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_11 та ОСОБА_1 (а.с.17).

З листа КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 5» від 06 грудня 2017 року № 01-26/1б/2419 вбачається, що згідно записів медичної карти амбулаторного хворого № 04-0114, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1, знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-кардіолога, офтальмолога з діагнозами: ІХС. Дифузний кардіосклероз. СН І. Вторинна артеріальна гіпертензія ІІ ст., ризик 2. Оперована відкрито-кутова ІІІ-С глаукома лівого ока, артифакія обох очей, ангіосклероз сітківки обох очей (а.с. 14).

08 лютого 2018 р. ОСОБА_1 зверталася до Сумського відділу поліції ГУНП в Сумській області з заявою, у якій просила провести перевірку стосовно того, що її донька не впускає до квартири за адресою: АДРЕСА_5. У своїх поясненнях ОСОБА_3 повідомила, що її мати за даною адресою не мешкає вже з 2006 року. Також повідомила, що мати та батько подарували дану квартиру їй у 2015 році. Також повідомила, що її мати на протязі трьох років з нею не спілкувалася та не зустрічалася і не просила дозволу знову мешкати за вказаною адресою (а.с.73).

За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст. 229 та ст.ст. 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року.

Досліджені під час судового розгляду докази, підтверджують обставини про те, що на час укладення оспорюваного договору дарування квартири АДРЕСА_6 19 лютого 2014 року, ОСОБА_1, якій на той час виповнилось 65 років, мала незадовільний стан здоровя, а також, крім частки у зазначеній квартирі, яка є предметом договору, іншого житла не мала.

Доводи відповідача щодо наявності у позивача будинку в с. Ворожба Лебединського району Сумської області не підтверджені належними доказами, а також не спростовані доводи позивача про те, що вказаний будинок придбавався подружжям ОСОБА_1 як дача для тимчасового проживання.

Крім того під час судового розгляду третя особа ОСОБА_5, допитаний в якості свідка, зазначив, що вказаний будинок не введений в експлуатацію, реєстрація права власності стосовно нього не здійснена.

Таким чином єдиним житлом позивача на час укладення оспорюваного договору була квартира, яка є предметом договору дарування.

Також під час судового розгляду встановлено, що фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником ОСОБА_1 обдаровуваній ОСОБА_3 не відбулося, оскільки після оформлення договору позивач залишалася бути зареєстрованою в квартирі, продовжувала користуватися нею до осені 2015 року, вона не передавала ключі відповідачу, і питання щодо їх витребування останньою не порушувалось. Фактично після укладення договору позивач мала можливість проживати у квартирі, не дивлячись на укладення договору дарування, там також залишилися меблі. Ці обставини підтверджені відповідачем ОСОБА_3 під час надання нею пояснень в якості свідка.

ОСОБА_1 не вчиняла дії, які свідчать про подальше небажання користуватись цим житлом та намір відчужити нерухомість.

Вказані обставини дають підстави дійти висновку, що під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяла під впливом помилки, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину. За таких обставин наявні правові підстави для визнання договору дарування належної позивачу частки квартири недійсним.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Представник відповідач у відзиві на позов заявив клопотання про застосування строку позовної давності, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Під час судового розгляду відповідач ОСОБА_3, надаючи пояснення як свідок, зазначила, що нею було змінено замок у квартирі, який зламався, у листопаді 2014 року, та на уточнююче питання адвоката повідомила, що можливо це було у 2015 року. Також вона повідомила, що після зміни замків ключі позивачу вона не передавала, оскільки відносини з матірю погіршилися, і вона з нею не спілкувалась.

Також третя особа ОСОБА_5, надаючи пояснення як свідок, в суді повідомив, що дочкою змінені замки в квартирі у 2015 році.

Оскільки позивачу ОСОБА_1 стало відомо про порушення її права у жовтні 2015 року після того, як вона не змогла потрапити до подарованої квартири після зміни відповідачем в ній замку, що не спростовано сторонами по справі, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати пропущеним ОСОБА_1 строку звернення до суду із вимогами про визнання правочину від 19 лютого 2014 року недійсним.

Під час судового розгляду встановлено обставини, які свідчать про те, що позивачу, не дивлячись на те, що вона зареєстрована у квартирі, у звязку зі зміною відповідачем ОСОБА_3 замків, вчинені перешкоди у користуванні вказаним житлом. Про те, що її мати ОСОБА_1 не має можливості потрапити в квартиру та користуватися нею, підтвердила відповідач в судовому засіданні. Також про наявність перешкод у користуванні жилою площею свідчить звернення позивача до правоохоронних органів 08 лютого 2018 року, з приводу чого проводилася перевірка (а.с. 73).

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Враховуючи висновок суду щодо наявності підстав для визнання недійсним договору дарування належної позивачу частки квартири за адресою: АДРЕСА_2, а також встановлені під час судового розгляду обставини, які свідчать про наявність перешкод у вільному користуванні вказаною квартирою, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення у вказану квартиру.

Виходячи з викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 258- 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування належної ОСОБА_1 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 19 лютого 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Сумської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП: НОМЕР_1),

відповідач ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5, РНОКПП: НОМЕР_2),

третя особа: ОСОБА_5 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_3),

третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (місцезнаходження: м. Суми, вул. Ярослава Мудрого, буд. 52).

Повне рішення складено 10 серпня 2018 року.

Суддя А.П.Сидоренко