Справа № 712/9956/17
Провадження № 2/712/163/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Таран А.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Друга Черкаська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Друга Черкаська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги, посилаючись на те, що ОСОБА_3 зі своїм чоловіком ОСОБА_8 з квітня 2009 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу в кімнаті гуртожитку, яка була надана останній за місцем роботи за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді гаражу в автокооперативі «Меліоратор», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 та квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказана квартира належала останньому на підставі договору купівлі-продажу. За життя померлий заповіту не залишив.

Таким чином після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина на спадкове майно - вищевказані квартиру та гараж, відповідачі є спадкоємцями першої черги, а тому позивач змушена звернутися до суду з позовом про захист свого права власності на частину майна, придбаного за час спільного проживання.

Факт проживання однією сім'єю підтверджується письмовими доказами, а саме поясненнями родичів, сусідів, друзів, колег, які можуть підтвердити той факт, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 фактично проживали разом та вели спільне господарство з квітня 2009 року та по день смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_3.

За час спільного проживання ОСОБА_8 та ОСОБА_3 були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, піклувалися один про одного, формували спільний бюджет, купували речі та майно за спільні кошти, спільно подорожували та відпочивали. Зі своїм чоловіком спільних дітей не мали, але допомагали і матеріально підтримували його молодшу доньку ОСОБА_5 від першого шлюбу, зокрема позивачем особисто здійснювалась оплата навчання ОСОБА_5 у Черкаському художньо-технічному коледжі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 разом їздили на батьківщину чоловіка до с. Мехедівка, Драбівського району Черкаської області, відвідували батьків, родичів, з якими постійно підтримували доброзичливі відносини.

У зв'язку із різким погіршенням стану здоров'я з 10.07.2016 ОСОБА_8 перебував на утриманні позивача, оскільки потребував постійного догляду та медичного лікування.

Крім того, за час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбали у власність квартиру в АДРЕСА_1 та гараж в автокооперативі «Меліоратор».

Внески за квартиру сплачені повністю за період з квітня 2015 року по травень 2015 року. Оскільки квартира придбана під час спільного проживання, спільними зусиллями були сплачені усі внески за неї, то позивач вважає, що дане житло є спільною сумісною власністю.

Просить суд встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_8 з квітня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_3. Визнати право власності за ОСОБА_3 на ? частину майна, як на частку у спільній сумісній власності, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та гаражу в автокооперативі «Меліоратор» за адресою: АДРЕСА_3.

13.02.2018 року представником позивача скеровано до суду заяву про зміну предмету позову, в якій зазначено, що за час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 придбали квартиру в АДРЕСА_1, гараж в автокооперативі «Меліоратор» та автомобіль Ford Transit Connect (номер кузова НОМЕР_1).

Просить встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_8 з квітня 2009 року по ІНФОРМАЦІЯ_3. Визнати за ОСОБА_3 право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3, разом зі спадкоємцями першої черги спадкування.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, з підстав викладених у відзиві, який приєднаний до матеріалів справи.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає, та просить відмовити в їх задоволенні.

ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає, та просить відмовити в їх задоволенні.

Представник Другої Черкаської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, скерував до суду заяву про розгляд справи у відсутність представника.

Заслухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного та цивільного законодавства.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Частиною 2 статті 256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про смерть виданого 18 квітня 2017 року виконавчим комітетом Мехедівської сільської ради Драбівського району Черкаської області, серія НОМЕР_2.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилася спадщина, в тому числі на квартиру в АДРЕСА_1, гараж в автокооперативі «Меліоратор» та автомобіль Ford Transit Connect (номер кузова НОМЕР_1).

10.10.2017 року до Черкаської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_6, яка є матір'ю спадкодавця.

11.07.2017 року до Черкаської районної державної нотаріальної контори надійшла заява ОСОБА_3 про прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_8.

01.09.2017 року вищезазначеної нотаріальної контори надійшли заяви від ОСОБА_4, ОСОБА_5 про прийняття ними спадщини після смерті батька ОСОБА_8.

У відповідності до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу.

За статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Частиною 2 статті 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

Відповідно до п.5.2. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст.1259 ЦК).

Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.

Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

В зазначеній категорії справ підлягає встановленню судом також факт належності сторін до спадкоємців за законом різних черг.

Необхідно зазначити, що зміна черговості спадкування лише надає право спадкоємцю наступної черги на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а не визнає його спадкоємцем цієї черги. Отримавши право на спадкування разом із спадкоємцями іншої черги, такий спадкоємець вважається спадкоємцем тієї черги, до якої він належить відповідно до статей 1261-1265 ЦК.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що покійний ОСОБА_8 захворів 10 липня 2016 року та перебував на лікуванні в нейрохірургічному відділенні Третьої Черкаської міської лікарні швидкої медичної допомоги до 11 жовтня 2016 року.

ОСОБА_3 в період перебування у відпустці, тобто з 18.07.2016 року по 29.08.2016 року, надавала допомогу ОСОБА_8 в лікарні.

В подальшому, в період з 25.10.16 року по 16.12.16 року ОСОБА_8 знову перебував на лікуванні в нейрохірургічному відділенні Третьої Черкаської міської лікарні швидкої медичної допомоги. За весь період перебування в лікарні догляд ОСОБА_8 здійснювали мати, діти та ОСОБА_11 Позивач по справі такого догляду не надавала і не могла надавати, так як працювала вихователем в дошкільному навчальному закладі.

З 16.12.16 року по 03.02.17 року ОСОБА_8 перебував на лікуванні в неврологічному відділенні Другої міської лікарні відновлювального лікування. В період знаходження на лікуванні в цьому відділенні позивач також не здійснювала догляд за спадкодавцем. Цілодобовий, щоденний догляд ОСОБА_8 здійснювали його мати, діти та ОСОБА_11 Навіть в виписці з історії хвороби анамнез хвороби записаний зі слів матері ОСОБА_6

В період з 03 лютого 2017 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 він перебував у матері ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_4, що підтверджується довідкою Мехедівської амбулаторії від 13.11.17 року, а також довідкою Виконкому Зорівської сільської ради №106 від 19.02.2018року, що і не заперечувалося сторонами по справі.

Поховання ОСОБА_8 здійснив ОСОБА_11, що підтверджується довідкою № 176 від 18.04.2017 року

Допитана в судовому засіданні, в якості свідка ОСОБА_12 суду пояснила, що з 1994 року знає позивача. З 2009 року ОСОБА_3 почала проживати з ОСОБА_8 У них були добрі стосунки, вели спільне господарство. Коли ОСОБА_8 захворів та перший раз лежав в лікарні, його доглядала ОСОБА_3 та його мати. Після лікарні позивач забрала його до себе додому, де він перебував два тижні, потім знову попав в лікарню. Після надходження в лікарні його мати забрала до себе додому в село. В зв'язку з тим, що ОСОБА_3 працювала вихователем в дитячому садочку, вона не мала часу постійно доглядати ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_3 знає з 1999 року. З 2004 року вона і позивач є колегами. Знає, що з 2009 року ОСОБА_3 проживала однією сім'єю з ОСОБА_8 У них були добрі сімейні стосунки. Зі слів ОСОБА_3 знає що останні роки свого життя ОСОБА_8 дуже хворів і вона здійснювала за ним догляд.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що проживає з ОСОБА_3 в одному гуртожитку, та знає її з 1990 року. З 2010 року ОСОБА_3 почала проживати з ОСОБА_8 однією сім'єю.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що проживає по сусідству з ОСОБА_3, яка з 2009 року проживала з ОСОБА_8 Вони разом вирішували сімейні проблеми, їздили на море, робили ремонт, купили машину. Коли ОСОБА_8 перебував у лікарні, вона бачила позивача у лікарні і ще якусь жінку, які за ним доглядали.

ОСОБА_18, допитана в судовому засіданні в якості свідка пояснила, що з 2009 року ОСОБА_3 почала проживати з ОСОБА_8 Вони проживали як одна сім'я, вели спільне господарство, їздило до села. В 45 років ОСОБА_8 захворів, його доглядала позивач, потім на 2 тижні забрала додому, потів він знову лежав в лікарні, після чого мати забрала його в село.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що являється рідним братом померлого. Гараж, автомобіль, квартиру його брат купував за власні кошти, оскільки він дуже добре заробляв. Сім'ї між ОСОБА_3 та його братом не було.

Суд не може взяти до уваги покази свідків, оскільки останні або зацікавлені в розгляді даного питання - являються родичами, або знають зі слів позивача чи відповідача. Деякі покази свідків неузгоджуються з іншими матеріалами справи.

Також при розгляді даної справи встановлено, що ОСОБА_3 була зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_2., а покійний ОСОБА_8 був зареєстрований в АДРЕСА_5.

На момент смерті ОСОБА_8 проживав в с. Мехедівка Драбівського району, Черкаської області, а ОСОБА_3 проживала в м. Черкаси.

У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

У відповідності до ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до пункту 21 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.

Згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв'язку із втратою годувальника.

Відповідно до змісту ст. 315 ЦПК України, судом можуть бути встановлені юридичні факти, зокрема, факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на день смерті останнього, факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Таким чином, позивачем в судовому засіданні не надано належних доказів, які б давали їй право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом та не доведено відповідними засобами доказування наявність вказаних у статті 1259 ЦК України юридичних фактів у їх сукупності.

Правові підстави для зміни черговості спадкування ОСОБА_3, передбачені статтею 1259 ЦК України, відсутні. Позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження обставин, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала та надавала іншу допомогу ОСОБА_8, який мав тяжку хворобу. ОСОБА_3 не подала належних доказів, та не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні той факт, що ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_8 були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. На момент відкриття спадщини спільно не проживали. Відповідно до довідок заробітна плата ОСОБА_3 є незначною, матеріальне забезпечення, яке надавалося спадкодавцю позивачем не надано. Доказів того, що ОСОБА_8 був у безпорадному стані, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби позивачем в судовому засіданні не надано.

Сам факт спільного і тривалого проживання однією сім'єю не є достатньою підставою для застосування положень частини другої статті 1259 ЦК України, а тому її позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтями 15 та 20 ЦК України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст.77, ст. 79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 137, 141, 258, 263-265, 280-283, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 16, 1216-1218, 1259, 1261, 1264, 1268-1270 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Друга Чзнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Апеляційного суду Черкаської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

Головуючий: