Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/7147/16-ц

провадження № 61-11850св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

представники відповідачів - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Наталія Михайлівна, товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕРС-СІТІ»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області, у складі головуючого судді Оладько С. І., від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Журби С. О., Сержанюка А. С., Суханової Є. М., від 02 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н. М., товариство з обмеженою відповідальністю «АВЕРС-СІТІ» (далі - ТОВ «АВЕРС-СІТІ»), про визнання недійсним договору дарування.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, у цивільній справі № 759/16423/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ТОВ «АВЕРС-СІТІ» про поділ спільного майна подружжя, його вимоги у частині поділу спільного сумісного майна подружжя було задоволено шляхом виділення сторонам у рівних частинах прав покупця, передбачених попереднім договором № G260 від 22 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ТОВ «АВЕРС-СІТІ», для оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу однокімнатної квартири. Підставою для такого рішення став факт здійснення інвестування будівництва спірної квартири під час перебування сторін в шлюбі. Пунктом 1.2 договору бронювання передбачено, що об'єкт бронюється за умови придбання ОСОБА_4 пакету цінних паперів у кількості, визначеній у пункті 1.4 цього договору, за формулою: кількість квадратних метрів загального житлового приміщення поділена на 0,01 кв. м. дорівнює необхідній кількості облігацій. Для виконання договору бронювання об'єкта нерухомості № G 260 - Б2В від 07 серпня 2006 року з ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № G 260 - К2 К- 40 - 6 від 07 серпня 2006 року, на підставі якого придбано 4948 штук цінних паперів за 227 135, 47 грн. Для придбання цінних паперів 22 грудня 2006 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 205/П/ПР/2006-840, зобов'язання перед кредитором за яким були виконані до розірвання шлюбу між сторонами. ОСОБА_4, відступаючи право вимоги за договором бронювання об'єкта нерухомості № G 260 - Б2 від 07 серпня 2006 року, 22 серпня 2011 року уклала з ТОВ «АВЕРС-СІТІ» попередній договір №G260 для оформлення в майбутньому договору купівлі-продажу однокімнатної квартири, ціна якої становить 227 135, 47 грн. На початку квітня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «АВЕРС-СІТІ» за інформацією щодо стадії, на якій знаходиться будівництво заброньованого об'єкту, на що йому було повідомлено, що квартира вже була передана у власність ОСОБА_4 на виконання умов попереднього договору №G260 від 22 серпня 2011 року. У подальшому позивач дізнався, що 22 грудня 2014 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Тіщенко Н. М. було посвідчено договір дарування, на підставі якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1, яка фактично була придбана за спільні кошти подружжя.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування спірної квартири від 22 грудня 2014 року, визнати за ним та ОСОБА_4 право власності на ? спірної квартири за кожним.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволення заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу квартири недійсним та визнання права власності на спірну квартиру.

02 лютого 2017 року ухвалою Апеляційного суду Київської області рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог, оскільки договір купівлі-продажу не оскаржувався, а визнання за позивачем прав покупця на квартиру за попереднім договором не зумовлює автоматичної недійсності договору купівлі-продажу. Правові підстави для визнання договору дарування, який є наступним після договору купівлі-продажу, відсутні.

21 лютого 2017 року ОСОБА_2 подано касаційну скаргу нарішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували обставини, встановлені у справі 759/16423/14-ц, а також роз'яснення, викладені у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зокрема вказано, що у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або

приховав його, таке майно або його вартість враховується при

поділі.

10 квітня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

28 квітня 2017 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та представником ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

07 серпня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н. М., ТОВ «АВЕРС-СІТІ», про визнання недійсним договору дарування призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

02 березня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 04 серпня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.17).

07 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та товариством з обмеженою відповідальністю «Регіональні будівні інвестиції» (далі - ТОВ «Регіональні будівні інвестиції») укладено договір бронювання об'єкта нерухомості № G 260 - Б2, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_2, яким погоджено та визначено особливості реалізації права на придбання об'єкта у власність ОСОБА_4 при погашенні пакету цінних паперів, умови та порядок бронювання об'єкта.

Пунктом 1.2 вказаного договору передбачено, що об'єкт бронюється за умови придбання пакету цінних паперів у кількості, визначеній у пункті 1.4 цього договору, за формулою: кількість квадратних метрів загального житлового приміщення поділена на 0,01 кв. м. дорівнює необхідній кількості облігацій. Загальна площа об'єкта бронювання складає 49, 48 кв.м. (пункт 1.4 договору), а тому кількість цінних паперів складає 4 948 штук.

07 серпня 2006 року для виконання договору бронювання об'єкта нерухомості № G 260 - Б2В від 07 серпня 2006 року ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № G 260 - К2 К- 40 - 6, на підставі якого придбано 4948 штук цінних паперів за 227 135, 47 грн.

22 грудня 2006 року для придбання цінних паперів між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 205/П/ПР/2006-840. Зобов'язання перед кредитором виконані до розірвання шлюбу між сторонами, а саме 06 січня 2010 року.

У зв'язку із припиненням діяльності ТОВ «Регіональні будівні інвестиції», ОСОБА_4 22 серпня 2011 року уклала з ТОВ «АВЕРС-СІТІ» попередній договір № G260 та договір № G260/АС відступлення права вимоги, за якими у порядку та на умовах, визначених цими договорами передала у власність останнього цінні папери у вигляді безвідсоткових облігацій номери з 54580 по 59527 в кількості 4 948 штук по номінальній вартості 20, 20 грн за одну, загальною вартістю 227 135, 47 грн на погашення повної вартості однокімнатної квартири АДРЕСА_2.

Вказані обставини встановлені у справі № 759/16423/14-ц.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 серпня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 листопада 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - ТОВ «АВЕРС-СІТІ», про поділ спільного майна подружжя (№ 759/16423/14-ц) ОСОБА_2 та ОСОБА_4 виділено по ? частині кожному прав покупця, передбачених попереднім договором № G 260 - Б2 від 22 серпня 2011 року (а.с.7-10).

Встановлено, що 29 липня 2013 року між ТОВ «АВЕРС-СІТІ» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ТОВ «АВЕРС-СІТІ» продало ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1. Відповідно до пункту 2 укладеного договору вказана квартира належала ТОВ «АВЕРС-СІТІ» на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1, виданого 07 грудня 2012 року виконавчим комітетом Коцюбинської селищної ради на підставі рішення № 270 від 22 вересня 2011 року. Продаж квартири вчинено за 213 914, 97 грн (а.с.11).

22 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (матір ОСОБА_4) укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тіщенко Н. М та зареєстрований у реєстрі за номером 1629 (а.с. 12).

Відповідно до інформації викладеної у листі ТОВ «АВЕРС-СІТІ», зміна нумерації спірної квартири виникла у зв'язку з тим, що при проведенні інвентаризації приміщень корпусу АДРЕСА_1 КП КОР «Ірпінське бюро технічної інвентаризації» нумерацію квартир було здійснено з ліва направо.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до частин першої, третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У справі № 759/16423/14-ц місцевий та апеляційний суди дійшли висновку про те, що забезпечувальний внесок за спірну квартиру, право власності на яку очікується, є спільною власністю подружжя в рівних частках, тому ОСОБА_2 належить право на ? частину прав покупця за попереднім договором від 22 серпня 2011 року. Таким чином ОСОБА_2 набув права покупця і мав законні очікування на передачу йому у власність ? частки спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_2.

Отже, враховуючи, що сторони за час перебування у шлюбі вирішили придбати квартиру, сплатили кошти у її будівництво і позивач мав всі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням, висновки місцевого суду, які підтримані апеляційним судом, про недоведеність заявлених вимог не можна вважати обґрунтованим, оскільки судовим рішення, яке набрало законної сили, підтверджено, що у будівництво спірної квартири були вкладені спільні кошти подружжя. Обставини, встановлені у справі № 759/16423/14-ц, у силу положень частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, мають преюдиційне значення (аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Законні очікування розглядаються як елемент правової визначеності, у тому числі і тоді, коли йдеться про захист законних очікувань щодо здійснення права власності. Характеристика очікувань як легітимних поєднує в собі їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного особі суб'єктивного права, а також їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин.

Зауваження суду першої інстанції про те, що укладений 29 липня 2013 року між ТОВ «АВЕРС-СІТІ» та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу не оскаржувався та не визнавався у встановленому порядку недійсним, а тому відсутні правові підстави для визнання наступного правочину, за яким власник розпорядився належним йому майном, є передчасними.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Дії ОСОБА_4 щодо укладення 29 липня 2013 року з ТОВ «АВЕРС-СІТІ» договору купівлі-продажу спірної квартири без повідомлення про це її колишнього чоловіка, приховування цього факту від суду під час розгляду справи № 759/16423/14-ц, а також дії щодо її безоплатного відчуження на користь близького родича свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача законних майнових прав.

Наявність встановленого судом факту, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Суди попередніх інстанцій вищевказаного не врахували та формально відмовили у задоволенні позовних вимог, не надавши оцінки недобросовісній поведінці відповідачів.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судами, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до місцевого суду.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно перевірити обґрунтованість позовних вимог, надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Ірпінського міського суду Київської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта