ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 307/1893/15-ц

провадження № 61-3943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ОлійникА. С., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Тячівський районний відділ Управління Державної міграційної служби України у Закарпатській області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 липня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бисаги Т. Ю., Власова С. О., Куцина М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з травня 1989 року по грудень 2014 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У період шлюбу вони разом проживали у будинку АДРЕСА_1, який ними збудовано спільними зусиллями на земельній ділянці, що належала ОСОБА_6

Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу у грудні 2014 року відповідачі перешкоджають йому у можливості проживати в будинку, тому просив заборонити ОСОБА_5. і ОСОБА_6 вчиняти будь-які дії, спрямовані на перешкоджання у проживанні та користуванні житловим будинком АДРЕСА_1.

У листопаді 2015 року ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися з зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Тячівський РВ УДМС України в Закарпатській області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, і зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що ОСОБА_6 є власником будинку з господарськими будівлями АДРЕСА_1. ОСОБА_4 в цьому будинку з 2012 року не проживає, що встановлено рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року про розірвання шлюбу.

Поважні причини, які б перешкоджали ОСОБА_4 проживати у спірному будинку, відсутні, тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1, і зняття його з реєстрації за цією адресою.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 5 квітня 2016 року ОСОБА_4 у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1. У іншій частині зустрічного позову відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні позову і задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_5, ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що обставин, які свідчать про перешкоджання ОСОБА_4 у проживанні в належному ОСОБА_6 будинку, не встановлено, він за власним рішенням не проживає там з 2012 року, тому втратив право користування цим жилим приміщенням.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19 липня 2016 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 5 квітня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4 задоволено, заборонено ОСОБА_5. і ОСОБА_6 вчиняти будь-які дії з перешкоджання позивачу у проживанні і користуванні житловим будинком АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5. і ОСОБА_6 відмовлено.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідачі не довели, що ними не чиняться позивачу перешкоди у користуванні жилим приміщенням, в якому він зареєстрований. Апеляційний суд також дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову з тих підстав, що на час розгляду справи ОСОБА_6 не був власником будинку АДРЕСА_1, тому не мав права вимагати усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майном.

У серпні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 липня 2016 року і залишити в силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 5 квітня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а покладені в його основу висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що факт добровільного непроживання ОСОБА_4 в належному ОСОБА_6 будинку з 2012 року підтверджується рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року про розірвання шлюбу, а на спростування цієї обставини позивач не надав жодного доказу.

Заявник зазначає, що ОСОБА_4 не є власником спірного будинку чи частки в ньому, з 2012 року не несе витрат на його утримання, поважні причини, які б перешкоджали йому проживати у будинку, відсутні.

Помилковим вважає висновок апеляційного суду про те, що на час розгляду справи він не був власником будинку, так як він набув власності на нього відразу після будівництва і внесення відповідних записів до погосподарських книг у 1984 році відповідно до діючого на той час порядку документального оформлення права власності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що відповідно до свідоцтва садиби в сільських населених пунктах УРСР ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були забудовниками земельної ділянки площею 0,07 га по АДРЕСА_1, виділеної їм під забудову відповідно до наказу радгоспу Зоря Комунізму від 13 квітня 1984 року. Забудова ділянки дозволена рішенням виконкому Тячівської районної ради народних депутатів № 279 від 27 жовтня 1984 року. Згідно з проектом будівлі № 30-3к-4 на ділянці належить збудувати житловий будинок на три кімнати.

На підставі рішення виконкому Тячівської районної ради від 27 жовтня 1984 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 надано дозвіл на право виконання будівельних робіт на вказаній, яка надана їм у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку. Дата початку будівельних робіт - 1984 рік, дата закінчення - 1986 рік.

Як встановлено судами з довідки № 699 від 23 жовтня 2015 року, виданої Вільховецькою сільською радою, АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1. Адреса належного ОСОБА_6 житлового будинку станом на 23 жовтня 2015 року - АДРЕСА_1.

31 грудня 2015 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,0891 га по АДРЕСА_1, цільовим призначенням якої є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд.

У січні 2016 року ОСОБА_6 здійснив реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, підстава виникнення права власності - виписка із погосподарської книги Вільховецької сільської ради та технічний паспорт на будинок.

ОСОБА_4 зареєстрований і проживав у будинку з 1989 року, тобто з моменту укладення шлюбу з ОСОБА_5 - дочкою ОСОБА_6

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4, розірвано шлюб між ним та ОСОБА_5 Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що з 2012 року припинив спільне проживання з ОСОБА_5

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 і задовольняючи позов ОСОБА_5. і ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 більше двох років не проживає в будинку без поважних причин, тому втратив право користування цим житлом відповідно до частини другої статті 405 ЦК України. Позивач не довів, що він не проживав у будинку в зв'язку із чиненням перешкод у цьому відповідачами, тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом визнав безпідставними.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції із покладенням на ОСОБА_5. і ОСОБА_6 обов'язку не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні житлом і відмовляючи у визнанні ОСОБА_4 таким, що втратив право користування будинком, дійшов висновку, що відповідачі не довели, що вони не перешкоджали позивачу у вселенні і проживанні в будинку. Також апеляційний суд вказав, що ОСОБА_6 на момент подання зустрічного позову не набув права власності на будинок, тому немає підстав визнавати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування будинком, за його позовом.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1984-1986 роках питання набуття права власності регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно з вказаними Указом та постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт побудови ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Реєстрація права власності у цей період здійснювалася відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктом 6 цієї Інструкції будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягали реєстрації.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону на час розгляду справи судами попередніх інстанцій речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об'єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об'єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об'єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації є необов'язковим.

Встановивши, що ОСОБА_6 у 1984 року отримав у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку земельну ділянку по АДРЕСА_1 і збудував на ній будинок, відомості про що внесені у погосподарську книгу Вільховецької сільської ради, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6 є власником даного будинку і має право вимагати визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування цим житлом відповідно до частини другої статті 405 ЦК України.

Апеляційний суд, зазначаючи про відсутність у ОСОБА_6 права власності на будинок АДРЕСА_1, помилково пов'язував момент виникнення такого права з його реєстрацією у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки це суперечить статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої речові права на нерухоме майно визнаються дійсними якщо на момент виникнення таких прав законодавство не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Стаття 156 ЖК Української РСР визначає, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК Української РСР).

Апеляційний суд, відмовляючи у визнанні ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком і зобов'язуючи ОСОБА_5 і ОСОБА_9 не чинити йому перешкод у користуванні будинком, не вказав, з яких підстав дійшов висновку, що ОСОБА_4 не проживає у спірному будинку з поважних причин, обмежившись лише посиланням на недоведення відповідачами нечинення позивачу перешкод у користуванні житлом, помилково поклавши на ОСОБА_5 і ОСОБА_9 обов'язок з доведення обставин, які за змістом позову та відповідно до чинних цивільних процесуальних норм мав доводити ОСОБА_4

Стаття 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення апеляційний судом, встановлювала, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України у редакції Кодексу на час ухвалення рішення апеляційний судом).

Відповідно до статі 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення апеляційний судом, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Апеляційний суд при ухваленні рішення не дотримався вимог статей 57, 212, 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення, та, встановивши факт непроживання ОСОБА_4 у спірному будинку, не обґрунтував із посиланням на відповідні докази свої висновки про поважність причин його непроживання у цьому житлі, мотивуючи їх виключно поясненнями позивача, які доказами не є. Допущені апеляційним судом порушення процесуального права призвели до неправильного застосування положень статті 405 ЦК України, відповідно до частини другої якої наслідком непроживання члена сім'ї власника житла у цьому житлі понад рік є втрата ним права користування житлом.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_4 не проживає у будинку АДРЕСА_1 з 2012 року і доказів існування поважних причин, які перешкоджають йому у цьому, зокрема, неправомірної поведінки відповідачів, він не надав, правильно застосував до спірних правовідносин положення частини другої статі 405 ЦК України і визнав ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком. Такий висновок узгоджується зі змістом рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, яке є належним і допустимим доказом.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин касаційний суд скасовує рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 липня 2016 року із залишенням в силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 5 квітня 2016 року.

Відповідно до положень статей 141, 416 ЦПК України у зв'язку із задоволенням касаційної скарги, касаційний суд стягує з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 понесені заявником судові витрати зі сплати судового збору у суді касаційної інстанції в розмірі 661,20 гривень.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 липня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 5 квітня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 661,20 гривень.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак