Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 359/4793/15-ц

провадження № 61-4787 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Астра Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2017 року у складі судді Борця Є. О. та рішення Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Яворського М. А.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 02 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Астра Банк» (далі - ВАТ «Астра Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ФЛ-020708-001А, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит в розмірі 35 863,00 дол. США зі сплатою 12,5 процентів річних.

На забезпечення виконання зобов'язань, 02 липня 2008 року між ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №ФЛ-020708-001П.

02 грудня 2013 року між Публічне акціонерне товариство «Астра Банк» (далі - ПАТ «Астра Банк»), що є правонаступником ВАТ «Астра Банк, та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Астра Банк» відступив позивачу право вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3. за указаними вище кредитним договором та договором поруки.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, яка станом на 06 квітня 2015 року становила 277 499,56 грн та складалась з 262 776,99 грн - заборгованість за кредитом та 14 722,58 грн - заборгованість за відсотками, яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Астра Банк», третя особа - ОСОБА_2, про визнання нечесною підприємницькою практикою, визнання частково недійсним кредитного договору.

На обгрунтування зустрічних позовних вимог зазначав, що видача споживчого кредиту в іноземній валюті суперечить положенням абзацу третьому частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, при укладенні кредитного договору ВАТ «Астра Банк» не повідомив йому інформацію про наявні форми кредитування та приховав від нього ризики отримання кредиту в іноземній валюті. Такі дії ВАТ «Астра Банк» вважав нечесною підприємницькою діяльністю, оскільки їх наслідком є те, що виключно лише він несе ризик подорожчання долара США та виявляється у відверто дискримінаційному становищі.

Посилаючись на наведене, з урахуванням змінених позовних вимог,

ОСОБА_1 просив: визнати дії ВАТ «Астра Банк», що полягають у видачі кредиту в іноземній валюті, нечесною підприємницькою діяльністю; визнати недійсним кредитний договір № ФЛ-020708 від 02 липня 2008 року в частині визначення валюти кредиту та вважати кредит таким, що виданий в національній валюті України, у розмірі 162 180,00 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від

04 травня 2017 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 234 112,84 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Астра Банк», третя особа - ОСОБА_2, про визнання видачі кредиту в іноземній валюті нечесною підприємницькою діяльністю, визнання частково недійсним кредитного договору відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не належно виконує зобов'язання з повернення кредитних коштів, а тому з нього, як боржника, та ОСОБА_2, як поручителя, підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, за виключенням суми платежу, здійсненого відповідачем 02 грудня 2013 року, який не був урахований у заявленій позивачем сумі заборгованості за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із того, що ВАТ «Астра Банк» правомірно надав кредит у іноземній валюті, оскільки мав відповідну ліцензію та були відсутні законодавчі заборони щодо надання споживчого кредиту у валюті. ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору був ознайомлений з усіма його умовами, тарифами та графіком повернення кредиту, і погодився на його умови.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2017 року скасовано в частині часткового задоволення позовних вимог

ПАТ «Дельта Банк» про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № ФЛ-020708-001А від

02 липня 2008 року в сумі 101 244,13 грн.

У задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» в частині стягнення боргу за кредитним договором у більшому розмірі відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки ПАТ «Дельта Банк» не надав детальний розпис заборгованості за кредитним договором, заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню у межах суми визначеної у акті приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року. Вважав законним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку з наявністю у ВАТ «Астра Банк» права на надання кредиту відповідачу в іноземній валюті, та ознайомлення і погодження ОСОБА_1 з усіма умовами кредитування при укладенні кредитного договору.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області від

13 грудня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та задоволення його зустрічного позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що висновок суду апеляційної інстанції про те, що розмір заборгованості за кредитним договором повинен обмежуватися розміром заборгованості, фактично переданої ПАТ «Астра Банк» і отриманої ПАТ «Дельта Банк» на день укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року, є правильним та він із ним повністю погоджується. Однак, судом не ураховано, що позивач не надав детального розрахунку заборгованості, у зв'язку із чим розмір його заборгованості є недоведеним. В матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував отримання ним у касі банку, або в будь-який інший спосіб кредитних коштів. Крім того, апеляційний суд не застосував положення Закону України «Про захист прав споживачів» та не взяв до уваги, що при укладенні кредитного договору йому не було надано повної інформації про форми кредитування з описом відмінностей між ними, переваги і недоліки запропонованих схем кредитування та, що в заяві-анкеті взагалі відсутній його підпис. Вважав, що ПАТ «Астра Банк» штучно створив для нього дискримінаційні умови, оскільки він не мав часу шукати інший банк та інші умови кредитування.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 02 липня 2008 року між ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ ФЛ-020708-001А, за умовами якого ВАТ «Астра Банк» надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 35 863,00 дол. США, а ОСОБА_1 зобов'язався щомісячно до 02 липня 2015 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним у розмірі 12,5 процентів річних.

Того ж дня, між ВАТ «Астра Банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки

№ ФЛ-020708-001П, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язалась відповідати перед ВАТ «Астра Банк», як солідарний боржник, у випадку неналежного виконання ОСОБА_1 грошових зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 514 ЦК України).

02 грудня 2013 року ПАТ «Астра Банк» уклав з ПАТ «Дельта Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги, за умовами якого ПАТ «Астра Банк» відступив позивачу право вимоги: до ОСОБА_1 - за кредитним договором

№ ФЛ-020708-001А від 02 липня 2008 року, та до ОСОБА_2 - за договором поруки № ФЛ-020708-001П від 02 липня 2008 року.

Згідно з актом приймання-передачі прав вимоги, розмір заборгованості за кредитним договором № ФЛ-020708-001А від 02 липня 2008 року складав 101 244,13 грн.

Ураховуючи, що ОСОБА_1 не належно виконував зобов'язання за кредитним договором, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з нього, як боржника, а також

ОСОБА_2, як поручителя, на користь ПАТ «Дельта Банк», як кредитора до якого перейшло право вимоги, заборгованості за кредитним договором

№ ФЛ-020708-001А від 02 липня 2008 року.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, ПАТ «Дельта Банк» зазначало, що станом на 06 квітня 2015 року розмір заборгованості становив 277 499,56 грн, що складалась з

262 776,99 грн - заборгованість за кредитом та 14 722,58 грн - заборгованість за відсотками.

Ураховуючи, що ПАТ «Дельта Банк» не надало детального розрахунку заборгованості за кредитним договором, в тому числі і на вимогу суду апеляційної інстанції, законним та обгрунтованим є висновок цього суду про наявність підстав для стягнення кредитної заборгованості на користь позивача лише у межах суми, отриманої за договором купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року, тобто у розмірі 101 244,13 грн, у зв'язку з чим суд скасував у цій частині рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, хоча процесуально більш правильним була б зміна рішення суду першої інстанції у цій частині.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначав, що він погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що розмір заборгованості за кредитним договором повинен обмежуватися розміром заборгованості фактично переданої ПАТ «Астра Банк» новому кредитору ПАТ «Дельта Банк» на день укладення договору купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року.

Доводи касаційної скарги щодо необгрунтованості розміру заборгованості, переданого позивачу за договором купівлі-продажу прав вимоги від 02 грудня 2013 року, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 на виконання частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували виконання ним належним чином своїх обов'язків за кредитним договором та неправильності наданого позивачем розрахунку заборгованості. А тому лише його незгода з таким розрахунком, не може ставити під сумнів правильність висновку суду апеляційної інстанції.

Посилання в касаційній скарзі на те, що в матеріалах справи відсутній документ, який би підтверджував отримання ним в касі банку, або в будь-який інший спосіб кредитних коштів є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи копіями меморіального ордеру № 12687 від

02 липня 2008 року та випискою по особовому рахунку відповідача. Зазначеним обставинам та доказам суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою -третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

За змістом частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає:

1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;

2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що він підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Умови кредитного договору викладені чітко та з повною інформацією стосовно умов кредитування.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 перед укладенням кредитного договору був ознайомлений з його умовами, про що поставив свій підпис на листі-ознайомленні з умовами отримання кредиту, а також підпис у кредитному договорі (розділ 9) під графою, що він ознайомився з тарифами банку, умовами кредитного договору, а також у додатку № 1 до кредитного договору, який встановлював графік повернення кредиту, та додатку № 2, який встановлював умови надання, обслуговування та погашення кредиту.

ОСОБА_1 погодився з умовами кредитування, підписав кожну сторінку кредитного договору, протягом майже семи років з дня його укладення не оспорював його, та частково виконував його умови.

Безпідставними є також доводи ОСОБА_1 щодо наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним з підстав застосування банком нечесної підприємницької практики, з посиланням на те, що лише він несе ризик подорожчання долара США, що є дискримінаційними умовами договору.

Судами установлено, що на момент укладення оспорюваного договору, ВАТ «Астра Банк» мало ліцензію на здійснення банківських операцій в іноземній валюті, а тому правильними є висновки судів попередніх інстанцій, що ОСОБА_1, погоджуючись на такі умови кредитування, мав можливість та повинен був передбачати і розуміти ризики знецінення національної валюти по відношенню до іноземної, та тенденції її девальвації.

Не заслуговують на увагу також і доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо заборони укладення кредитних договорів в іноземній валюті.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК Україниакти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України № 3795-VI від

22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Оскільки на час укладення оспорюваного кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним в частині валюти кредиту.

Ураховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання видачі кредиту в іноземній валюті нечесною підприємницькою діяльністю, визнання частково недійсним кредитного договору, є законними та обгрунтованими.

Доводи касаційної скарги правильність зазначених висновків судів не спростовують та зводяться виключно до переоцінки доказів, що відповідно до положень 400 ЦПК України не входить до повноважень Верховного Суду. Суд апеляційної інстанції надав обгрунтовану правову оцінку зазначеним

ОСОБА_1 підставам для визнання кредитного договору недійсним, та дійшов законного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду дійшла висновку, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня

2017 року у нескасованій частині після апеляційного перегляду та рішення Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2018 року виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року в частині задоволених позовних вимог було зупинено до закінчення касаційного провадження, воно за результатами касаційного перегляду підлягає поновленню.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 травня 2017 року у нескасованій частині після апеляційного перегляду та рішення Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Київської області від

13 грудня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик