АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

Справа №643/10062/15-ц

Провадження № 22-ц/790/2564/18

21 серпня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П.,Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря Бойко А. О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3

на рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2018 року (суддя Єрмак Н.В.)

по цивільній справі № 643/10062/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, про встановлення факту та визначення права власності, -

встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1, а також право власності на 1/2 ідеальну частину житлового АДРЕСА_3, поділити спільне майно подружжя, яке є об'єктом спільної сумісної власності, визнавши за відповідачем право особистої власності на: кухонний стіл та стільці ( 4 шт.), холодильник «Liebheer», вмонтовані меблі на кухні, варочну газову поверхню «Bosch», витяжку «Best», пральну машину «Electrolux», хлібопіч «Panasonic», мікрохвильову піч «Samsung», електрочайник «Simens», магнітолу «Panasonic», телевізор «Sony», водонагрівач «Ariston», комплект м'яких меблів, скляний журнальний стіл, тумбу під телевізор, телевізор «Samsung», комплект меблів в спальню, телевізор LCD «Sony», два кондиціонери «Panasonic», вбудований шкаф-гарберобну, диван-книжку, комп'ютерний стіл, шубу норкову ( довгу ), напівшубок норковий, а також право власності на 1/2 ідеальну частину житлового АДРЕСА_3.

В обґрунтування позову посилався на те , що спірна квартира була придбана ним за особисті кошти - вартість 1/4 частини квартири - це дарунок його матері, вартість 2/4 частини - особисті кошти позивача, отримані від продажу належного йому автомобілю, а вартість 1/4 частини - особистий вклад відповідача. Частина спірного домоволодіння придбана відповідачем за договором довічного утримання, за яким позивач забезпечував матеріальні витрати.

ОСОБА_2 в особі свого представника, звернулася до суду з зустрічним позовом, в якому просила встановити факт окремого проживання сторін в період після фактичного припинення ними шлюбних відносин в 2001 році до поточного часу, визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, а також право особистої приватної власності на 10/25 частин житлового АДРЕСА_3.

В обґрунтування зустрічного позову посилався на те, що після розірвання шлюбу в судовому порядку сторони проживали окремо, спільне господарство не вели, відповідач за власні кошти придбала спірну квартиру та отримала право власності на спірне домоволодіння за договором довічного утримання. Представник відповідача також заявив про застосування строку позовної давності до позовних вимог первісного позову.

В судовому засіданні представник позивача та позивач підтримали первісний позов, просили його задовольнити

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти первісного позову.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні заперечували проти зустрічного позову, наполягали на обставинах, викладених в первісному позові.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 26.02.2018 року первісний позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у порядку розподілу спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 у порядку розподілу спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 10/50 частин житлового АДРЕСА_3 у порядку розподілу спільного майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 10/50 частин житлового АДРЕСА_3 у порядку розподілу спільного майна подружжя. Вирішено питання розподілу судових витрат.

ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за первісним позовом, зустрічні позовін вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі. При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що після винесення судом рішення про розірвання шлюбу в 2001 році сторони проживали окремо, все придбане майно є її особистою власністю.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно достатті 264 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що з 08.08.1992 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 05.07.2001 року шлюб між сторонами було розірвано, про що 01.10.2010 року зроблено відповідний актовий запис в Книзі реєстрації розірвань шлюбів за № 718 (свідоцтво про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 від 22.12.2010 року).

28.02.2006 року між відповідачем та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діяла від свого імені та від імені своєї малолітньої дочки ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Аверіною М.Е., реєстровий № 227. Спірна квартира зареєстрована на праві власності за відповідачем ( Витяг з Державного реєстру правочинів № 2125226 від 28.02.2006 року ).

Між відповідачем та АКБ «АВАЛЬ» 28.02.2006 року було укладено кредитний договір № 014/1800/74/58546 від 28.02.2006 року, згідно умов якого відповідач отримала кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 20000 дол. США під 12,5 % річних. В забезпечення виконання кредитного договору, спірна квартира передана в іпотеку АКБ «АВАЛЬ» за договором іпотеки № 014/1800/74/58546/1 від 28.02.2006 року.

Заявою від 28.02.2006 року позивач надав згоду на укладання договору купівлі-продажу його дружиною ОСОБА_2 та на передачу вищевказаної квартири в іпотеку АКБ «АВАЛЬ» під забезпечення зобов'язань згідно кредитного договору від 28.02.2006 року.

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 83431623 від 26.03.2017 року, за відповідачем зареєстровано право власності на 10/25 частин житлового АДРЕСА_3 на підставі договору довічного утримання, посвідченого Першою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий №3-1429 від 19.07.2004 року.

Вказані обставини також підтверджені копією договору довічного утримання та догляду, укладеного між відповідачем та ОСОБА_9

За приписами ст. 44 КпШС, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розірвання шлюбу в органах запису актів цивільного стану.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторони перебували у шлюбі до часу реєстрації його розірвання в органах цивільного стану - 01.10.2010 року.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

За приписами частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. (частина перша статті 71 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Встановивши, що перелічене вище нерухоме майно було придбано у період, коли сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, суд дійшов вірного висновку, що сторони набули право спільної сумісної власності на це майно і воно підлягає поділу у рівних частках.

Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання ОСОБА_2 на те, що 10/25 частин житлового АДРЕСА_3, набуті на підставі договору довічного утримання, є її особистою приватної власністю, оскільки по суті є договором дарування її матері - ОСОБА_9, судова колегія не приймає, оскільки вказаний договір оформлений у письмовій формі, посвідчений нотаріально і є двостороннім відплатним договором на відміну від договору дарування, а отже породжує інші права та обов'язки для сторін.

Щодо квартири АДРЕСА_1, слід зазначити, що ОСОБА_2 не доведено, що вона була придбана за її особисті кошти, у власних цілях не для потреб сім'ї.

Крім того, згідно заяви від 28.02.2006 року ОСОБА_1 надавав згоду на укладання договору купівлі-продажу його дружиною ОСОБА_2 та на передачу вищевказаної квартири в іпотеку АКБ «АВАЛЬ» під забезпечення зобов'язань згідно кредитного договору від 28.02.2006 року, що спростовує доводи останньої.

Встановлення факту окремого проживання подружжя під час зареєстрованого шлюбу на висновки суду не впливає, оскільки відповідно до закону не породжує права особистої власності одного із подружжя.

Що стосується застосування строків позовної давності, слід зазначити, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною 4статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Зважаючи на те, що позивач звернувся до правоохоронних органів з заявою про порушення його прав відповідачем 08.06.2015 року, строк позовної давності не можна вважати пропущеним.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та були предметом розгляду суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 26 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 серпня 2018 року.

Головуючий І.С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко