ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 454/1606/17Головуючий у 1-й інстанції Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/4817/69/18 Доповідач - Шевчук Г.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Ткач З. Є., Ткач О. І.,

з участю секретаря - Сович Н.А.

у відсутності сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 454/1606/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2018 року, ухвалене суддею Адамович М.Я., повний текст якого складено 18 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 . до Апеляційного суду Львівської області та Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27.04.2015 року, яка в подальшому скасована ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 року, незаконно відхиленого його апеляційну скаргу

Вважає, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 року встановлено незаконність дій апеляційного суду Львівської області щодо постановлення ухвали від 27.04.2015 року, тому він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Покликаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.

Вказує, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки поданим доказам.

Зазначає, що суд першої інстанції не мотивував з яких підстав він відмовив в задоволенні позову та не застосував норм законодавства, які підлягали до застосування.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з`явились.

У відповідності до вимог статтей 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що аналіз заявлених вимог у взаємозв`язку із нормами права дає можливість дійти висновку про те, що моральну шкоду, яку позивач просить стягнути з відповідачів, неможна вважати такою, що доведена належними та допустимими доказами, які обґрунтовують завдання такої шкоди в розумінні положень ст. 1167 ЦК України.

Таке рішення суду, колегія суддів вважає законним та обґрунтованим, відповідним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють даний вид правовідносин, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 19.02.2015 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Сокальського районного суду Львівської області, держави Україна, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.04.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено і ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 19.02.2015р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 року ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 19.02.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27.04.2015 року в частині відмови у відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди скасовано, питання про відкриття провадження у цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 19.02.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27.04.2015 року залишено без змін.

Позивач вважає, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 року встановлено незаконність дій апеляційного суду Львівської області щодо постановлення ухвали від 27.04.2015 року, тому він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову з наступних підстав.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

До такої правової позиції прийшов Верховний Суд України у своїй постанові №6-440цс16 від 25.05.2016 року.

Зазначена у вказаній постанові правова норма ч. 1 ст. 1176 ЦК України, регулює підстави відшкодування шкоди при розгляді кримінальних справ та справ про адміністративне правопорушення.

Підстави відшкодування шкоди при розгляді цивільних справ регулює ч. 5 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Отже, зважаючи на правову позицію Верховного Суду України, за відсутності підстав для застосування частини п`ятої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства колегія суддів приходить до переконання, що позивачем не доведено позовних вимог, оскільки не надано належних і допустимих доказів встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Правосуддя в Україні регулюється конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 "Про незалежність судової влади" зазначено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Отже, підстави відшкодування шкоди за ч. 5 ст. 1176 ЦК України, відсутні.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`ю.

Згідно із ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Проте, відповідно до ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень та/або їх посадовими або службовими особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів та/або осіб.

Пленум Верховного Суду України у Постанові № 4 від 31.03.1995 року роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Зазначаючи про те, що йому завдано моральної шкоди, позивач будь-яких доказів наявності такої шкоди не надав та не вказав якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, окрім посилань на незаконність судових рішень, підставами до відшкодування якої є виключно обвинувальний вирок, про що зазначено вище.

Всі зазначені обставини у їх сукупності свідчать про безпідставність та недоведеність вимог позивача, про що і зазначено судом першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 141, 374, 375, 382, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 12 червня 2018 року залишити без змін.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення складено 16 листопада 2018 року.

Головуючий Г.М.Шевчук

Судді О.І.Ткач

З.Є.Ткач