Провадження № 22-ц/780/2490/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 14.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді-ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю секретаряОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення кредитної заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач 18.09.2017 року звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи його тим, що між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_5 було укладено Рамкову угоду №FW601.661 від 17.09.2013 року, відповідно до умов якої позивач здійснив кредитування відповідача на підставі наступного кредитного договору.

Між позивачем та відповідачем укладено Договір про надання траншу №1.44613/ FW601.661 від 25.10.2016 року, згідно якого відповідачу було надано кредит на наступних умовах: сума кредиту 322 250 гривень, процентна ставка 23,00% річних, строк 24 місяці.

У відповідача утворилася та існує перед позивачем заборгованість за кредитним договором, що складається із заборгованості: 271 179,84 грн. капітал, 20 037,04 грн. проценти, 1 029,37 грн. проценти за неправомірне користування кредитом, 50 511,79 грн. пеня, а всього 342 758, 04 грн.

Відповідно до п.7.8. Рамкової угоди «Сторони погодилися, що належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості позичальника, наявності порушення договорів є письмова довідка кредитора». Таким чином, відповідно до умов договору розрахунки заборгованості, що додаються в силу п.7.8 Рамкової угоди, є належним та достатнім доказом наявності, безспірності та розміру заборгованості позичальника, наявності порушень кредитних договорів.

Згідно п.5 вищевказаного Кредитного договору, «Даний договір є невідємною частиною Рамкової угоди, умови якої вважаються умовами цього Договору і регламентують усі відносини між сторонами, що виникли на підставі цього Договору».

В забезпечення виконання зобовязань відповідача за Кредитним договором із АТ «ПроКредит Банк» було укладено Договір поруки №304671-ДП1 від 17.09.2013 року з ОСОБА_6.

Відповідно до умов Рамкової угоди (п.2.1 тап.9.2.2) відповідач ОСОБА_5, як позичальник, зобовязався здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші, передбачені цим договором платежі у порядку, визначеному Кредитними договорами.

Умовами вищезазначеної Рамкової угоди п.8.2.1 передбачено, що кредитор в праві вимагати дострокового погашення кредиту у разі прострочення погашення грошових зобовязань за цим Договором тривалістю більше ніж три банківські дні. Умовами Рамкової угоди (п.8.6 та п.8.7) передбачено, що при прострочені погашення грошових зобовязань за цим Договором тривалістю більш ніж 30 календарних днів позичальник зобовязаний повністю достроково погасити кредит не пізніше ніж через 3 банківські дні з дати настання тридцятого дня прострочення незалежно від того, чи Кредитор предявив йому вимогу, якщо інше не буде погоджено з Кредитором. При цьому кредитор вправі самостійно та без повідомлення позичальника приймати рішення про збільшення строку прострочення, необхідного для такого дострокового погашення чи строку, в який має бути здійснено таке погашення.

Керуючись вказаними положеннями законодавства та договору, позивач надіслав відповідачу ОСОБА_5 вимогу про повне дострокове погашення кредиту, яка була отримана ним. Умовами Рамкової угоди (п.8.4) передбачено, що позичальник зобовязаний достроково погасити кредит протягом пяти днів з дня відправлення Вимоги.

Проте, відповідач ОСОБА_5 не виконав вимогу і взяті на себе зобовязання та до цього моменту кредит залишається непогашеним. Згідно п.4.2 Рамкової угоди «проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту».

Відповідно до п.4.4 Рамкової угоди «У випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними Кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення».

П.4.1 Рамкової угоди передбачено, що за користування кредитом позичальник сплачує позивачу проценти, розмір яких було зазначено вище. Отже, розмір процентів, що встановлений Кредитними договорами, повинен сплачуватися відповідачем ОСОБА_5 за весь час прострочення і до моменту погашення заборгованості. Положеннями Рамкової угоди (п.10.2) передбачено, що у випадку прострочення встановлених цим Договором строків погашення грошових зобовязань позичальник сплачує кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

Отже, АТ «ПроКредит Банк» набув право вимагати стягнення заборгованості з позичальника за капіталом по кредиту, відсотками по графіку, відсотками за фактичне користування капіталом та пенею.

Відповідно до умов Договору поруки (п.2.1), поручитель поручається перед кредитором за виконання усіх зобовязань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Договором поруки, яким забезпечується виконання зобовязань відповідача ОСОБА_5 не передбачено спеціальних умов відповідальності поручителя ОСОБА_6, а отже і відповідач і поручитель відповідає перед АТ «ПроКредит Банк» як солідарний із позичальником боржник.

У звязку з виникненням заборгованості відповідача ОСОБА_5, позивач звернувся до поручителя з вимогою про виконання зобовязання відповідача відповідно до умов Договору поруки. Однак, вимоги АТ «ПроКредит Банку» не були виконанні і погашення на підставі договору поруки не відбулося.

Зважаючи на те, що договір поруки укладався із кожним із поручителів окремо, кожен із поручителів є солідарним боржником виключно разом із позичальником, проте такі поручителі не є солідарними боржниками між собою.

Отже, АТ «ПроКредит Банк» набув права вимагати стягнення заборгованості у повному обсязі з кожного з поручителів, як солідарного із позичальником боржника, тому просив стягнути солідарно на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» з позичальника ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заборгованість за Договором про надання траншу №1.44613/FW601.661 від 25.10.2016 року, який є невідємною частиною Рамкової угоди №FW601.661 від 17.09.2013 року в розмірі 342 758,04 грн. та судовий збір в розмірі 5 141,37 грн.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2018 року позов ПАТ «ПроКредит Банк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, про стягнення кредитної заборгованості, задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за Договором про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016 року, який є невідємною частиною Рамкової угоди № FW601.661 від 17.09.2013 року, а саме: суму капіталу -241179,84 грн., суму процентів - 20037,04 грн., суму процентів за неправомірне користування кредитом 1029,37 грн., суму пені - 50511,79 грн., всього 312758,04 грн. (триста дванадцять тисяч сімсот пятдесят вісім гривень 04 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» судові витрати в розмірі 2345,69 грн. (дві тисячі триста сорок пять гривень 69 копійок).

Стягнуто з ОСОБА_6 судові витрати в розмірі 2345,69 грн. (дві тисячі триста сорок пять гривень 69 копійок).

В решті вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

При цьому зазначає, що предметом розгляду справи № 911/3030/17 в Господарському суді Київської області були правовідносини, які виникли із Договору про надання траншу № №1.44613/ FW601.661 від 25.10.2016 року, який є невідємною частиною Рамкової угоди № FW601.661 від 17.09.2013 року та на підставі яких банком заявлено позовні вимоги в даній справі.

Задоволення позовних вимог Банку в даній справі не відповідають загальним засадам цивільного законодавства (справедливості, добросовісності й розумності), оскільки одночасне стягнення суми боргу в повному обсязі з боржника (позичальника), при умові попереднього стягнення Господарським судом Київської області всієї суми боргу з поручителя, у рахунок погашення боргу, що виник на підставі одних і тих же правовідносин призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з поручителя. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові, що є неприпустимим з огляду на вимоги ст. ст. 10, 263 ЦПК України, та суперечить сутності солідарної відповідальності.

Окрім того, Білоцерківський міськрайонний суд встановивши наявність зобов'язань Поручителя у ТОВ «КБ», які виникли не тільки на підставі договору поруки, а це зобов'язання імплементовано в імператив рішенням Господарського суду Київської області, зобов'язаний був на підставі ч. З ст. 53 ЦПК України залучити цю особу до участі у справі в якості третьої особи, на права та обовязки якої може вплинути рішення суду у справі.

Незалучення до справи в якості третьої особи ТОВ «КБ» призвело до встановлення хибної інформації щодо суми, яку ТОВ «КБ» сплатило Банку на виконання рішення Господарського суду Київської області області (з невідомих причин ця інформація була та прихована Банком від суду першої інстанції).

ТОВ «КБ» на виконання рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2017 року № 911/3030/17, сплатило Банку: 10.01.2018 року суму в розмірі 10000,00 грн., 02.04.2018 року суму в розмірі 20000,00 грн., 05.04.2018 року суму в розмірі 30000,00 грн, а всього: 60000 грн.

Проте, Банком було повідомлено Білоцерківський міськрайонний суд Київської області про сплату Поручителем лише 30000,00 грн., що призвело до стягнення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області суми, яка була попередньо отримана Банком на виконання рішення Господарського суду Київської області.

Окрім того, після ухвалення Білоцерківським міськрайонним судом рішення від 10.04.2018 року ТОВ «КБ» було сплачено на погашення заборгованості по кредиту ще додатково 8000,00 грн.

Таким чином, сума боргу з тіла кредиту за станом на 10.04.2018 року становила 211179,84 грн., замість 241179,84 грн. стягнутої судом. А на момент направлення апеляційної скарги ця сума ще зменшилась та становила: 211179,84 грн. - 8000,00 грн. = 203179,84 грн.

Доводить до уваги, що вини ОСОБА_5 у несвоєчасному виконанні зобовязань по поверненню кредиту немає, оскільки поки Банк мав відділення в

м. Біла Церква, виконання зобовязань Позичальником ОСОБА_5 виконувались належним чином - через касу Банку вносились готівкові грошові кошти на погашення (кредиту, проблеми з перерахунком коштів розпочались після закриття відділення Банку без попереднього повідомлення ОСОБА_5, як клієнта Банку, та без розяснень подальших способів та порядку погашення кредитних коштів. Позичальником ОСОБА_5 перераховувались грошові кошти через інші установи Банків, проте вони були втрачені, до Банку вони не дійшли, на їх розшук було втрачено порядку 3-х тижнів.

Окрім того, задовольняючи стягнення суми пені в повному обсязі з Відповідачів Білоцерківський міськрайонний суд Київської області не надав належної оцінки тій обставині, що Банк при розгляді справи з Поручителем ТОВ «КБ» здійснив прощення та зменшив розмір позовних вимог на суму заявленої пені в розмірі 50511,79 грн. Обставини зменшення суми позовних вимог на розмір пені відображенні в рішенні Господарського суду Київської області від 08.12.2017 року, яке міститься в матеріалах справи.

Зазначає, що за період з 25.11.2016 року по 08.09.2017 року позичальником було вже сплачено Банку як пеню, так і проценти донараховані Банком за неправомірне користування кредитом.

У відзиві відповідач ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове, яким у позові відмовити. При цьому, посилається на те, що за обставин встановлення укладеного договору поруки з ОСОБА_6 суд прийшов до помилкового висновку про можливість ухвалення судового рішення за відсутності доказів повідомлення Відповідача 2 (Поручителя) про дату, місце розгляду справи, оскільки це є грубим порушенням норм процесуального права. Конституції України. Основоположних свобод громадянина, закріплених в Конвенції з прав людини, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд створює такі умови, за яких кожному учаснику судового процесу гарантується рівність у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обовязків, передбачених процесуальним законом.

Відповідно до п. 2. З ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 555 Цивільного Кодексу України, поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов'язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Проте, в порушення ч. 2 ст. 9 Закону України «1Іро судоустрій і статус суддів», ч. 2, 3 ч. І ст. 43 ЦПК України Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в зв'язку з невжиттям всіх заходів встановлених в ст. 128, 130 ЦПК України щодо належного повідомлення Відповідачки про дату, час та місце розгляду її справи, не створив такі умови, за яких їй би була забезпечена рівність та можливість у реалізації наданих процесуальних прав та у виконанні процесуальних обов'язків, передбачених процесуальним законом, а саме брати участь у судовихзасіданнях, надавати пояснення суду, подавати заяви, клопотання, ставити питання експертам та висунути свої заперечення проти позовних вимог ПАТ «ПроКредит Банк»,

Відповідач 2 вважає, що договір поруки, який був укладений між нею та Банком в забезпечення зобов'язань Рамкової угоди припинився з огляду на наступне.

Як зазначає апелянт ОСОБА_5, Білоцерківським міськрайонним судом Київської області при розгляді справи було встановлено ухвалення Господарським судом Київської області рішення від 08.12.2017 року, яким стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КБ" на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 271 179 (двісті сімдесят одну тисячу сто сімдесят дев'ять гривень) 84 коп. боргу по капіталу згідно Договору про надання траншу №1.44613/FW601.661 від 25.10.2016 року, який є невід'ємною частиною Рамкової угоди №FW601.661 від 17.09.2013 року 20 037 (двадцять тисяч тридцять сім гривень) 04 коп. боргу по процентам, 1 029 (одну тисячу двадцять дев'ять гривень) 37 коп. боргу по процентам за неправомірне користування кредитом та 4 383 (чотири тисячі триста вісімдесят три гривні) 69 коп.судового збору.

Проте, Білоцерківський міськрайонний суд Київської області прийшов до помилкового висновку про можливість повторного стягнення суми боргу як з Боржника так і з поручителя:

Відповідно до ч. 3 ст. 559 Цивільного Кодексу України порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Відповідач вважає, що ухвалення Господарським судом Київської області судового рішення не солідарно з Позичальником розцінюється як переведення боргу на іншу особу (нового боржника) за яку Відповідач не поручався. Вказане є підставою для припинення поруки.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (Кредитор) та фізичною особою ОСОБА_5 (Позичальник) укладено Рамкову угоду № FW601.661, за умовами якої кредитор зобов'язався на підставі угоди здійснювати кредитування позичальника у межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених угодою та кредитними договорами, а позичальник - належно виконати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов'язань, а також належно виконувати усі інші зобов'язання, передбачені угодою та кредитними договорами.

Згідно з п.п. 4.2., 4.4. рамкової угоди проценти обчислюються у валюті кредиту за процентною ставкою, встановленою відповідним кредитним договором, від суми залишку кредиту за кожен календарний день користування залишком кредиту, виходячи із 360 календарних днів у році, з моменту видачі кредиту до моменту повного погашення кредиту. У випадку прострочення погашення кредиту, позичальник сплачує проценти за неправомірне користування кредитом у розмірі, що дорівнює визначеним відповідними кредитними договорами процентам за користування даним кредитом за кожен календарний день прострочення, які обчислюються за методом «факт/360» від суми залишку кредиту, строк погашення якого настав, з дати виникнення заборгованості до дати повного її погашення.

25.10.2016 між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (Кредитор) та ОСОБА_5 укладено Договір про надання траншу № 1.44613/FW601.661, за умовами якого кредитор на підставі та на умовах Рамкової Угоди № FW601.661 від 17.09.2013 року, а також цього договору, зобов'язався надати позичальнику кредит, а позичальник - належно виконати усі умови, необхідні для його отримання, належно здійснювати погашення грошових зобов'язань та виконання усіх інших зобов'язань, передбачених Рамковою угодою та Договором. Рамковою угодою та цим договором. Кредит було видано на таких умовах: розмір кредиту 322 250, 00 грн., строк користування 24 місяців, від дати видачі кредиту включно, проценти: тип процентної ставки змінювана, 23% річних, виходячи з 360 календарних днів у році, цільове призначення кредиту рефінансування кредитів, отриманих на підставі: Договору про надання траншу №601.44024/ FW601.661 від 17.09.2013 року; Договору про надання траншу №601.44459/ FW601.661 від 11.07.2014 року, що підтверджується копією договору про надання траншу (а.с.8-9).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу ОСОБА_5, згідно договору про надання траншу №1.44613/FW601.661 був виданий кредит на суму 322 250 грн., рамкова угода та договір підписано сторонами, в матеріалах справи міститься виписка по рахунку, з якої вбачається, що відповідач отримав кошти передбачені договором та виконував частково його умови (а.с. 10, 11, 12-15), тобто позивачем умови договору були виконані.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_5 з умовами договорів був ознайомлений при їх укладенні, підписав вказану рамкову угоду і договір та отримав кредит в обумовленій сумі, однак умови порушив.

Згідно наданого позивачем розрахунку (а.с.16-20), заборгованість відповідача ОСОБА_5 за договором №1.44613/FW601.661 від 25.10.2016 року станом на 07.09.2017 року становить 342 758 грн. 04 коп., яка складається з боргу по капіталу: 271 179 грн. 84 коп., боргу по процентам: 20 037 грн. 04 коп., процентів за неправомірне користування кредитом: 1 029 грн. 37 коп., пені: 50 511 грн. 79 коп.

АТ «ПроКредит Банк» на адресу ОСОБА_5 надіслав вимогу вих.. №1-2/17/2345, про повне дострокове погашення кредиту (а.с.21), з якої вбачається, що АТ «ПроКредит Банк» повідомляє, про істотне та тривале порушення ним умов Договору про надання траншу №1.44613/FW601.661 від 25.10.2016 року у вигляді прострочення доплати платежів, передбачених Договором. На дату цієї вимоги загальний строк прострочення складає 186 днів. Згідно з умовами договору у разі виникнення заборгованості більш ніж 3 банківські дні Банк набуває право вимагати повне дострокове погашення кредиту.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.27, 29), ОСОБА_5 вимогу про повне дострокове погашення кредиту отримав 05.09.2017 року.

17.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та ОСОБА_6 було укладено та підписано договір поруки №304671-ДП1, в забезпечення виконання зобов'язання рамкової угоди № FW601.661 від 17.09.2013 року з усіма діючими та майбутніми змінами та/або доповненнями до неї. На підставі даного договору поручитель поручилась перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник. Відповідно до п. 2.2 договору, розмір зобов'язань позичальника визначається відповідно до кредитних договорів, при цьому розмір зобов'язань, які виникають з рамкової угоди і укладених на її підставі кредитних договорів, визначається з нарахуванням усіх існуючих та майбутніх кредитів, виданих в межах лімітів умов кредитування, що на момент укладення договору становлять: ліміт суми кредитування еквівалент 1 600 000,00 грн., ліміт строку кредитування до 17.09.2023 року максимальний розмір процентів 40% річних, що підтверджується копіює договору поруки (а.с.24-25).

АТ «ПроКредит Банк» на адресу ОСОБА_6 надіслав вимогу вих.. №1-2/17/2344, про виконання зобовязань за договором поруки (а.с.26), з якої вбачається, що відповідно до договору поруки №304671-ДП1 від 17.09.2013 року вона взяла на себе обовязок відповідати за зобовязаннями ОСОБА_5, що виникають з умов Рамкової угоди № FW601.661 від 17.09.2013 року та договорів укладених на її підставі, кредитного договору №1.44613/FW601.661 від 25.10.2016 року. Договором поруки передбачено, що поручитель зобовязаний належно повністю виконати зобовязання позичальника у випадку та з моменту виникнення заборгованості позичальника. У звязку з тим, що позичальником порушено умови кредитного договору та прострочено виконання його грошових зобовязань перед Банком.

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.27, 28), ОСОБА_6 вимогу про виконання зобовязань за договором поруки отримала 07.09.2017 року.

Крім того, судом встановлено, що 11.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк» та Товариства з обмеженою відповідальністю "КБ" укладено договір поруки № 303620-ДП1, за умовами якого поручитель поручився перед кредитором за виконання усіх зобов'язань позичальника у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.

Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк» звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КБ", про стягнення 342 758,04 грн. заборгованості, з яких: 271 179,84 грн. боргу по капіталу згідно Договору про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016, який є невід'ємною частиною Рамкової угоди № FW601/661 від 17.09.2013, 20 037,04 грн. боргу по процентам, 1 029,37 коп. боргу по процентам за неправомірне користування кредитом, 50 511,79 грн. пені. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як поручитель за договором поруки № 303620-ДП1 від 11.07.2014, зобов'язався солідарно відповідати перед позивачем за належне виконання ОСОБА_5, як позичальником зобов'язань за договором про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016, який є невід'ємною частиною Рамкової угоди № FW601/661 від 17.09.2013.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08.12.2017 року (а.с.64-66), стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КБ" на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 271 179 (двісті сімдесят одну тисячу сто сімдесят дев'ять гривень) 84 коп. боргу по капіталу згідно Договору про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016, який є невід'ємною частиною Рамкової угоди № FW601/661 від 17.09.2013, 20 037 (двадцять тисяч тридцять сім гривень) 04 коп. боргу по процентам, 1 029 (одну тисячу двадцять дев'ять гривень) 37 коп. боргу по процентам за неправомірне користування кредитом та 4 383 (чотири тисячі триста вісімдесят три гривні) 69 коп. судового збору.

08.12.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «КБ» , від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_7 та Публічним акціонерним товариством «ПроКредит Банк», від імені якого на підставі довіреності діє ОСОБА_8 уклали договір №1, про порядок виконання рішення Господарського суду Київської області від 08.12.2017 року у справі №911/3030/17, про стягнення заборгованості перед Кредитором за Рамковою угодою № FW601.661 від 17.09.2013р., Договором про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016р. та Договорами поруки №303620-ДПІ від 11.07.2014 року. Заборгованість боржника складається із суми, що встановлена рішенням суду станом на 08.09.2017 року та суми, що встановлена за погодженням сторін, виходячи з Кредитних договорів та цього договору (а.с.68-69).

Відповідно до п.4.1 даного договору, боржник зобовязується своєчасно здійснювати погашення заборгованості відповідно до умов Графіка погашення заборгованості, який є Додатком №1 до цього Договору. Кожен платіж за Графіком є визнаною Боржником сумою боргу та частковим виконанням Рішення суду, є підставою переривання строку давності предявлення виконавчого документа до примусового виконання у державну виконавчу службу.

З Додатку №1 до Договору №1 про порядок виконання рішення суду від 08.12.2017 року (а.с.69 на звороті) встановлено графік погашення заборгованості: дата платежу 28.12.2017 року сума платежу 100 000,00 грн., дата платежу 01.02.2018 року сума платежу 50 000,00 грн., дата платежу 01.03.2018 року сума платежу 50 000,00 грн., дата платежу 02.04.2018 року сума платежу 50 000,00 грн., дата платежу 02.05.2018 року сума платежу 59 306,62 грн.

Наказом Господарського суду Київської області від 02.01.2018 року (а.с.67) на виконання рішення господарського суду Київської області від 08.12.2017 року у справі №911/3030/17, яке набрало законної сили 26.12.2017 року, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "КБ" на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» 271 179 (двісті сімдесят одну тисячу сто сімдесят дев'ять гривень) 84 коп. боргу по капіталу згідно Договору про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016, який є невід'ємною частиною Рамкової угоди № FW601/661 від 17.09.2013, 20 037 (двадцять тисяч тридцять сім гривень) 04 коп. боргу по процентам, 1 029 (одну тисячу двадцять дев'ять гривень) 37 коп. боргу по процентам за неправомірне користування кредитом та 4 383 (чотири тисячі триста вісімдесят три гривні) 69 коп. судового збору.

Задовольняючи частково позов на підставі ст. ст. 526, 530, 543, 554, 1048, 1054 ЦК України, суд першої інстанції врахував те, що борг відповідачів за Договором про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016р., який є невід'ємною частиною Рамкової угоди № FW601.661 від 17.09.2013р. перед позивачем на час прийняття судового рішення погашено частково, а саме в сумі 30 000,00 грн., тому з відповідачів необхідно солідарно стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за Договором про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016 року, який є невідємною частиною Рамкової угоди № FW601.661 від 17.09.2013 року, а саме: суму капіталу 241 179,84 грн., суму процентів - 20037,04 грн., суму процентів за неправомірне користування кредитом 1029,37 грн., суму пені - 50511,79 грн., всього 312758,04 грн. При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що наявність рішення господарського суду про стягнення заборгованості з поручителя ТОВ «КБ», як солідарного боржника позичальника не є перешкодою для стягнення заборгованості з відповідачів, оскільки позивач, в силу ст.ст. 543,554 ЦК України, може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до позичальника, так і до поручителя, чи до обох одночасно і має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Висновки суду першої інстанції викладені в рішенні, на думку колегії суддів, відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків (ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України, зазначено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до позичальника, так і до поручителя, чи до обох одночасно.

Відповідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (ч. 1 ст. 553 ЦК України).

За своєю юридичною природою порука є договірним зобовязанням, адже виникає на підставі договору.

За нормами ст. 541 ЦК України солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобовязання, виникає кілька самостійних зобовязань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не повязані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука кількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобовязання. Лише в такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми закону, якими врегульовано поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобовязання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись ст. 543 ЦК України, має право на свій розсуд предявити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, що виконав зобовязання, не має права предявити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є різні самостійні договори кредиту та поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарний боржник за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах договорів поруки підстав для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами ч. 3 ст. 554 ЦК України немає.

Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 17 грудня 2014 року № 6-185цс14, від 11 березня 2015 року № 6-35цс15, від 24 червня 2015 року № 6-255цс15, від 11 листопада 2015 року № 6-511цс15.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-467цс15, від 01 липня 2015 року № 6-745цс15, від 18 листопада 2015 року № 6-1737цс15, від 02 березня 2016 року № 6-2307цс15, від 02 березня 2016 року № 6-224цс15, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, вирішуючи позовні вимоги банку, які виникли з окремих договорів про кредитування та поруки і можуть бути самостійними й окремими предметами позову, суд першої інстанції вірно вважав, що рішення господарського суду щодо часткового стягнення заборгованості з одного з поручителів, який є юридичною сосбою, і тому спір, що виник між юридичними особами підлягав і був розглянутий в порядку господарського судочинства, не є перешкодою для ухвалення судового рішення у даній справі і не свідчить про наявність подвійного стягнення, є цілком законним та обґрунтованим.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо неврахування судом всіх сум сплачених ТОВ «КБ» на виконання рішення господарського суду під час розгляду даної справи та обставин прощення частини боргу (пені) встановлених рішенням господарського суду, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Київської області від 08 грудня 2017 року було стягнуто з ТОВ «КБ» на користь ПАТ «ПроКредит Банк» заборгованість в розмірі 271 179 (двісті сімдесят одну тисячу сто сімдесят дев'ять гривень) 84 коп. боргу по капіталу згідно Договору про надання траншу № 1.44613/FW601.661 від 25.10.2016, який є невід'ємною частиною Рамкової угоди № FW601/661 від 17.09.2013, 20 037 (двадцять тисяч тридцять сім гривень) 04 коп. боргу по процентам, 1 029 (одну тисячу двадцять дев'ять гривень) 37 коп. боргу по процентам за неправомірне користування кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем було визнано факт сплати частини заборгованості і до стягнення судом визначено заборгованість за тілом кредиту в розмірі 241 179, 84 грн., з урахуванням проплат в розмірі 30 000 грн., проведених ТОВ «КБ» на виконання рішення господарського суду, тобто фактично предметом розгляду справу була заборгованість у розмірі 271 179,84 грн. (241 179, 84+ 30000), яка і була стягнута господарським судом.

Крім того, як видно з поданих апелянтом доказів на підтвердження здійснення проплат, на час ухвалення рішення судом, відповідно до діючого законодавства було зараховано банком лише дві проплати: 10.01.2018 року 10 000 грн. та 02.04.2018 року 20 000 грн., що разом складає 30 000 грн., які були визнані позивачем та враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Що ж стосується сплати 30 000 грн., то відповідно до поданої квитанції вона була проведена не 05.04.2018 року, а 06.04.2018 року і зарахована банком 10.04.2018 року (7,8,9 квітня 2018 року були вихідні), тобто в день ухвалення рішення судом першої інстанції, і тому не могла бути врахована при вирішенні справи. А сплата 8000 грн., взагали відбулася вже після ухвалення судом рішення, а саме 26.04.2018 року, тому також не може враховуватися судом на час ухвалення рішення.

Дані обставини, на думку колегії суддів, також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки права та інтереси апелянта можуть і мають бути захищені у інший спосіб, а саме в порядку ст. 434 ЦПК України в порядку виконання рішення суду.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги в частині стягнення пені, а саме, тої обставини, що під час розгляду справи господарським судом, позивач відмовився від позову в частині стягнення пені з поручителя ТОВ «КБ» і тому стягнення пені неможливе і з нього, як боржника, під час розгляду даної справи, то вони, також, колегією суддів розцінюються критично, оскільки в силу вимог ст. 543 ЦК України, кредитор має право на свій розсуд предявити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково.

Отже, пред»явлення вимоги до одного з поручителів в частині не свідчить про не можливість пред»явлення вимоги до боржника та іншого поручителя повністю або в іншій частині.

За таких обставин, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обгрунтоване рішення про задоволення позову частково, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, яке слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: В.І. Олійник

ОСОБА_2