ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2018 року

м. Київ

справа № 466/1008/13-ц

провадження № 61-1420св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Бойко С. М., Берези В. І., Штефаніци Ю. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

Вимоги обґрунтовувало тим, що 15 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитно-заставний договір № LVH1AR06470144, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 583,82 доларів США до 14 липня 2015 року зі сплатою 9,6 процентів річних.

Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором у заставу банку передано належний позичальнику на праві власності транспортний засіб марки ВАЗ, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Також для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 липня 2008 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

Оскільки позичальник не виконував зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного внесення щомісячних платежів для погашення кредиту, сплати процентів і винагород, банк, посилаючись на виникнення у нього права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, просив стягнути солідарно з позичальника і поручителя заборгованість станом на 3 квітня 2013 року у розмірі 14 397,53 доларів США, що за курсом НБУ становить 115 036 грн 23 коп., яка включає заборгованість за кредитом у розмірі 7 653,89 доларів США; заборгованість за процентами у розмірі 1 474,67 доларів США; заборгованість з комісії у розмірі 1096,16 доларів США; пеню у розмірі 3 457,41 доларів США; штрафи у розмірі 31,29 доларів США (фіксована частина) та 684,11 доларів США (процентна складова).

Рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 червня 2015 року, ухваленим у складі судді Костюк У. І., позов задоволено. Стягнено з відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 14 397,53 доларів США, що становить 115 036 грн 23 коп., та 1 150 грн 36 коп. судового збору.

Суд мотивував своє рішення тим, що позичальник має заборгованість за кредитним договором, доказів на спростування суми заборгованості позичальником та поручителем не надано, тому заборгованість підлягає стягненню на користь банку.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитно-заставним договором № LVH1AR06470144 від 15 липня 2008 року у розмірі 10 224 доларів США 72 центи, з якої: 7 653 доларів США 89 центів - заборгованість за тілом кредиту; 1 474 доларів США 67 центів - заборгованість за процентами; 1 096 доларів США 16 центів - заборгованість з комісії. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Стягнено з ОСОБА_5 на користь банку судові витрати у розмірі 816 грн 71 коп.

Суд мотивував своє рішення тим, що банк відповідно до умов кредитно-заставного договору за згодою позичальника та від його імені продав переданий у заставу автомобіль та зарахував у погашення заборгованості отримані від продажу автомобіля кошти у розмірі 37 817 грн 58 коп., проте не виконав вимоги договору про надання позичальнику письмового звіту про результати продажу транспортного засобу. Апеляційний суд зазначив, що відповідно до статті 613 ЦК України банк як кредитор вважається таким, що прострочив, оскільки не вчинив встановлені договором дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку щодо сплати суми заборгованості, яка залишилася непогашеною за рахунок реалізації заставного майна. На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для відповідальності позичальника за прострочення виконання зобов'язання та відмовив у стягненні на користь банку пені та штрафів.

У квітні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальнику достовірно відомо про те, що коштів, отриманих від реалізації переданого у заставу автомобіля, не вистачило для повного погашення заборгованості, оскільки про реалізацію автомобіля суду повідомив саме відповідач, який підтвердив отримання від банку письмового повідомлення, в якому зазначено розмір залишку заборгованості.

Також заявник вказує, що нарахування пені та штрафів за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором передбачено пунктами 14.2, 14.3, 14.9 договору та не залежить від вжиття банком заходів, спрямованих на погашення заборгованості, у тому числі від реалізації заставного майна, факту повідомлення боржника про таку реалізацію та про залишок заборгованості за договором. Тому ненадання позичальнику звіту про реалізацію заставного майна не є, на думку банку, підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення пені та штрафів.

Крім того, заявник вказує, що позиція апеляційного суду є суперечливою, оскільки суд, встановивши правомірність нарахування процентів та комісії, визнає порушення позичальником зобов'язань за договором, водночас вказуючи на необґрунтованість нарахування неустойки за договором.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 червня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до пункту першого частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судами встановлено, що 15 липня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» (кредитодавцем) та ОСОБА_4 (позичальником) укладено кредитно-заставний договір № LVH1AR06470144, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 10 538,82 доларів США, з яких: 8 883,30 доларів США - для купівлі автомобіля марки ВАЗ; 555, 21 доларів США - для оплати страхових платежів за договорами страхування на перший рік дії кредитного договору; 7, 38 доларів США - для оплати реєстрації предмета застави в державному реєстрі; 1 066 доларів США - для оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, а позичальник зобов'язався в строк до 14 липня 2015 року повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 9,6% річних, винагороду банку за надання фінансового інструменту, яка сплачується щомісячно у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту, щомісячними платежами згідно з графіком погашення кредиту (додаток №1 до договору).

Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечено заставою транспортного засобу, про що зазначено у кредитному договорі, та порукою на підставі договору поруки, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 15 липня 2008 року.

Відповідно до кредитно-заставного договору предметом застави є легковий автомобіль марки ВАЗ 111930, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності позичальнику, вартістю 51 190 грн. за погодженням сторін на дату підписання договору.

Пунктом 7.1 договору визначено, що застава забезпечує вимоги банку щодо виконання позичальником всіх його грошових зобов'язань за цим договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і у такому порядку, як встановлено в цьому договорі із змінами та доповненнями до нього, внесеними протягом строку його дії («забезпечені вимоги»).

Відповідно до пункту 17.11 договору розмір забезпечених вимог станом на дату підписання договору становить 18 116,28 доларів США, плюс нараховані проценти та винагороди, а також інші суми, що можуть підлягати сплаті позичальником за договором.

Пунктом 12.1 договору визначено, що для цілей договору подією дефолту вважається будь-яка з наступних подій, зокрема: затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; перевищення заборгованості більш як на 10% суми наданого кредиту; несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми наданого кредиту.

Відповідно до пункту 12.2.1 договору у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором.

Позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у п.17.13 договору, протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі (п. 12.2.2 договору).

Відповідно до пункту 12.2.6 договору, якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов'язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплатити винагороди, проценти за користування кредитом, виконати в повному обсязі усі інші грошові зобов'язання за договором, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька з наступних дій, зокрема: здійснити одностороннє розірвання договору; розірвати договір в судовому порядку; звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному у п.13 договору.

Пунктом 13.1 договору визначено, що після настання події дефолту та спливу строку, встановленого договором для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог.

Пунктом 13.2 договору визначено, що, не застосовуючи судових процедур, банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж наступних варіантів: передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; продаж предмета застави банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України; звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору); будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, шляхом його продажу, банк встановлює початкову ціну предмета застави в розмірі оціночної вартості, встановленої банком, але не нижче 50% від повної вартості згідно з пунктом 17.10 договору.

Відповідно до пункту 13.3.2 договору договір купівлі-продажу предмета застави укладається банком від імені позичальника і є юридичною підставою для набуття покупцем права власності на предмет застави. Протягом 10 днів з моменту продажу предмета застави, банк зобов'язується надати позичальнику письмовий звіт про результати продажу.

Пунктом 13.3.3 договору визначено, що відповідно до статті 237 ЦК України під час звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, шляхом його продажу або набуття на нього банком права власності, позичальник уповноважує банк (в особі його уповноважених осіб), на його власний розсуд, від імені позичальника здійснювати будь-які дії, необхідні для відчуження, зняття з обліку, реєстрації, перереєстрації предмету застави, в тому числі: укладати договір купівлі-продажу предмету застави на умовах, визначених банком на власний розсуд; оформляти право власності банку на предмет застави; бути представником позичальника в усіх органах влади і управління, установах та підприємствах усіх форм власності; підписувати та подавати будь-які заяви і документи, сплачувати податки, збори і всі необхідні платежі, отримувати транзитні номери, документи і грошові кошти за проданий чи набутий у власність предмет застави, проводити техогляд, отримувати оригінал/дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, видавати довіреність, здійснювати всі необхідні дії, пов'язані зі зняттям з обліку, реєстрацією в органах Державтоінспекції предмету застави.

Сторони договору погодили, що після звернення стягнення на предмет застави забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих банком в результаті такого звернення стягнення та/або вартості предмета застави, одержаного банком у власність (у разі звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави), яка визначається за згодою сторін на дату звернення або, за відсутності такої згоди, незалежним експертом, призначеним банком на його власний розсуд (п.13.6 договору).

У разі продажу предмета застави в позасудовому порядку всі суми, виручені в результаті такої реалізації, використовуються в першу чергу для відшкодування всіх витрат (включаючи витрати на юридичні послуги), яких банк зазнав у зв'язку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які кошти, що залишаються після відшкодування вказаних витрат, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. У разі, якщо таких сум недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість позичальника перед банком, яка негайно належить до сплати банку. У такому разі банк має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна позичальника (п.13.7).

У зв'язку з простроченням позичальником сплати щомісячних платежів, останній добровільно передав, а уповноважений працівник банку прийняв предмет застави, що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу від 16 липня 2010 року.

22 липня 2010 року позичальник видав довіреність, якою уповноважив ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити продаж переданого у заставу транспортного засобу за ціною та на умовах на розсуд банку. Позичальник також надав банку право одержувати належні йому грошові суми за результатами укладених правочинів щодо вказаного транспортного засобу.

Ціну продажу предмета застави визначено на підставі звіту про експертну оцінку транспортного засобу, складеного 22 липня 2010 року, згідно з яким ринкова вартість транспортного засобу становила 39 000 грн.

Договір купівлі-продажу предмета застави банком від імені позичальника ОСОБА_7, право власності на транспортний засіб за якою зареєстровано 23 квітня 2011 року, позивачем на вимогу апеляційного суду не надано з посиланням на те, що договір не знайдено.

Зарахування коштів у розмірі 4 761,90 доларів США, що еквівалентно 37 817 грн 58 коп., від продажу предмета застави в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором підтверджується меморіальним ордером від 17 лютого 2011 року та розрахунком заборгованості, наданим позивачем.

Апеляційний суд встановив, що позивачем не було дотримано умов кредитно-заставного договору щодо направлення позичальнику письмового повідомлення про настання події дефолту, в якому банк мав ставити вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, та щодо реєстрації у державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, проте позичальник визнав прострочення ним виконання зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим передав транспортний засіб банку для його реалізації в позасудовому порядку для погашення заборгованості.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що позивач звернув стягнення на предмет застави в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитно-заставним договором. Проте у порушення вимог пункту 13.3.2 договору банк не виконав обов'язку щодо повідомлення позичальника про продаж предмета застави шляхом надання йому письмового звіту про результати продажу заставного майна.

З розрахунку заборгованості за кредитно-заставним договором станом на 3 квітня 2013 року суди встановили, що вона становить 14 397,53 доларів США, що за курсом НБУ становить 115 036 грн 23 коп. та включає заборгованість за кредитом у розмірі 7 653,89 доларів США; заборгованість за процентами у розмірі 1 474,67 доларів США; заборгованість з комісії у розмірі 1096,16 доларів США; пеню у розмірі 3 457,41 доларів США; штрафи у розмірі 31,29 доларів США (фіксована частина) та 684,11 доларів США (процентна складова).

Суд касаційної інстанції вважає необґрунтованим висновок апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення з відповідачів пені та штрафів за договором у зв'язку з невиконанням банком вимог договору про направлення позичальнику письмового звіту про результати продажу переданого у заставу автомобіля та неможливістю у зв'язку з цим виконання боржником обов'язку щодо сплати заборгованості, непогашеної за рахунок продажу транспортного засобу. Умови кредитно-заставного договору, зокрема пункти 14.2,14.3,14.9, передбачають обов'язок позичальника сплатити пеню та штрафи у разі порушення зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати процентів та винагород незалежно від застосування банком права задовольнити свої вимоги за рахунок переданого у заставу майна та повідомлення позичальника про результати продажу такого майна.

Підстави для висновку про неможливість виконання позичальником обов'язку щодо сплати заборгованості без отримання звіту про результати продажу переданого в заставу автомобіля відсутні, оскільки на адресу позичальника банком після продажу заставного автомобіля направлено повідомлення про наявність простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 227,93 доларів США, процентами у розмірі 288,75 доларів США, комісією у розмірі 84,31 доларів США, пенею у розмірі 24,64 доларів США та необхідність її погашення, що свідчить про обізнаність позичальника щодо заборгованості.

Апеляційний суд не дав належної оцінки повідомленню, в якому банк просить позичальника у тридцятиденний термін погасити саме прострочену заборгованість та зазначає, що наслідком невиконання цієї вимоги є повернення суми кредиту в повному обсязі.

За таких обставин касаційний суд задовольняє касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк», скасовує рішення апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року в частині відмови у стягненні з відповідачів пені та штрафів і залишає в цій частині в силі рішення суду першої інстанції, помилково скасоване апеляційним судом.

У зв'язку із задоволенням касаційної скарги, з ОСОБА_5 на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 690 грн 22 коп. (1380,43:2=690,215) з урахуванням того, що відповідач ОСОБА_4 є інвалідом другої групи, тому звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2016 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» пені у сумі 3 457,41 доларів США та штрафів у сумі 31,29 доларів США та 684,11 доларів США (фіксована частина і процентна складова відповідно) і в частині стягнення судового збору скасувати із залишенням у цій частині в силі рішення суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» судові витрати у розмірі 690 грн 22 коп.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний