Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 761/30122/16-ц

провадження № 61-34043св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідач - Дочірнє підприємство Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Рубан С. М., Желепи О. В., Іванченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства Державної компанії «Укрспецекспорт» - «Державна госпрозрахункова зовнішньоторговельна та інвестиційна фірма «Укрінмаш» (далі - ДП ДГЗІФ «Укрінмаш»), у якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо його звільнення з посади начальника відділу правового забезпечення; скасувати наказ відповідача від 03 серпня 2016 року № 240К, як незаконний та поновити його на посаді начальника відділу правового забезпечення; стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні відпустки; зобов'язати відповідача надати відпустку; визнати протиправними дії відповідача щодо несвоєчасного розрахунку.

У подальшому позивач подав заяву, відповідно до якої збільшив свої позовні вимоги та просив суд стягнути на його користь із відповідача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн та зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу грошових коштів відповідно до наказів про преміювання та заохочення працівників Фірми у встановлених розмірах, за період із дати звільнення позивача по день поновлення на роботі.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтовував тим, що наказом ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» від 03 серпня 2016 року № 240К його звільнено з роботи з 03 серпня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Позивач вказував, що такі дії відповідача є неправомірними, оскільки йому не було запропоновано вакантних посад на підприємстві, його не попереджено за 2 місяці про наступне вивільнення, відповідач не виконав обов'язку щодо вжиття заходів із працевлаштування працівників. Позивач зазначав, що йому протиправно відмовлено у наданні відпустки. Також позивач вказував, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральної шкоди.

Відповідач, проти заявлених позовних вимог ОСОБА_6 заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року позов ОСОБА_6 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що звільнення позивача проведено відповідачем з дотриманням всіх правил та згідно з положеннями діючого законодавства України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

22 травня 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2017 року, в якій просить скасувати указані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи недостатньо повно дослідили питання законності видання відповідачем наказу про звільнення позивача та відмови у наданні невикористаної відпустки. Суди проігнорували той факт, що відповідач несвоєчасно та неналежним чином попередив позивача про звільнення з роботи і не виконав обов'язок, передбачений частиною третьою статті 49-2КЗпП України, а саме не запропонував позивачу іншу роботу на тому ж підприємстві. Суди не врахували, що виведення зі структури та штатного розпису відповідача відділу правового забезпечення та введення в структуру та штатний розпис цього підприємства відділу претензійно-позовної роботи здійснено виключно з метою звільнення позивача з посади. А позивач має переважне право на залишення на роботі. Суди не дали належну оцінку й тому факту, що відповідачем порушено строки та порядок проведення розрахунків із позивачем при звільненні, всупереч вимогам статті 116 КЗпП України. Крім того, відповідачем порушено вимоги колективного договору, згідно з якими ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» відповідно до вимог трудового законодавства зобов'язується вжити заходів із працевлаштування працівників, які звільняються.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

У липні 2017 року від ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом відповідача від 26 лютого 2016 року № 46К ОСОБА_7 прийнято на роботу начальником відділу правового забезпечення.

12 квітня 2016 року адміністрація відповідача звернулась до Ради трудового колективу з повідомленням про прийняття рішення щодо скорочення чисельності та штату працівників.

Рада трудового колективу відповідача протокольним рішенням від 22 квітня 2016 року № 36-1 uim погодилась із рішенням адміністрації відповідача щодо скорочення чисельності та штату працівників підприємства.

13 травня 2016 року відповідачем виданий наказ № 108 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до структури та штатного розпису ДП ДГЗІФ «Укрінмаш».

Листом Державного концерну «Укроборонпром» від 24 травня 2016 року вих. № UOP-6.2-5088 погоджено структуру та штатний розпис ДП ДГЗІФ «Укрінмаш».

24 травня 2016 року протоколом тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці визначено перелік працівників щодо яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників, які мають переважне право на залишення на роботі, до числа яких позивач не увійшов.

03 червня 2016 року ОСОБА_7 персонально попереджено про наступне вивільнення 03 серпня 2016 року.

Протокольним рішенням засідання складу Ради трудового колективу ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» від 25 липня 2016 року №114-uim у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників та неможливістю працевлаштувати ОСОБА_7 надано згоду на розірвання з ним трудових відносин.

Наказом ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» від 03 серпня 2016 року № 240К року позивача звільнено із займаної посади з 03 серпня 2016 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також судом встановлено, що з моменту попередження позивача про наступне вивільнення та до дати його звільнення у відповідача були вакантними шість посад, а саме: заступник генерального директора, начальник відділу інформаційного забезпечення та зв'язку, водій автотранспортних засобів, головний спеціаліст управління безпеки, головний спеціаліст відділу інформаційного забезпечення та зв'язку та заступник начальника управління бухгалтерського обліку.

Актом від 03 серпня 2016 року позивачеві запропонована одна з шести вакантних посад, а саме - посада водія автотранспортних засобів, від якої позивач відмовився.

Щодо решти п'яти вакантних посад, то позивач не відповідав вимогам, що ставились до вказаних посад та не міг виконувати відповідну роботу з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті законів про працю України 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, правильно виходив із того, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства України.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач несвоєчасно та неналежним чином попередив позивача про звільнення з роботи і не виконав обов'язок, передбачений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, а саме не запропонував позивачу іншу роботу на тому ж підприємстві, спростовуються встановленими судом обставинами та наявними у справі доказами.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що виведення зі структури та штатного розпису відповідача відділу правового забезпечення та введення в структуру та штатний розпис цього підприємства відділу претензійно-позовної роботи здійснено виключно з метою звільнення позивача з посади є необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодними доказами.

Доводи касаційної скарги щодо незаконності відмови відповідача у наданні позивачу невикористаної відпустки, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема апеляційний суд правильно зазначив, що відповідно до графіка відпусток працівників ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» на 2016 рік, затвердженого 28 грудня 2016 року генеральним директором ДП ДГЗІФ «Укрінмаш» та погодженого головою Ради трудового колективу, позивач мав право піти у відпустку виключно в травні, липні та вересні 2016 року. В той же час, у своїй заяві від 28 липня 2016 року він виявив бажання піти у відпустку поза графіком, а саме у серпні 2016 року, у зв'язку з чим, відмова відповідача у наданні позивачеві відпустки у цей період не суперечить положенням КЗпП України та Закону України «Про відпустки».

Крім того, в своїй заяві про надання відпустки позивач попросив надати йому, зокрема, щорічну основну відпустку терміном 24 дні. В той же час, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується та обставина, що станом на дату вивільнення, у позивача залишились невикористаними лише 10 днів щорічної основної відпустки, що виключає можливість надання позивачеві щорічної основної відпустки на 24 дні.

Також Верховний Суд враховує, що відповідно до вимог чинного трудового законодавства України позивач отримав компенсацію за невикористані дні відпустки.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що в нього було переважне право на залишення на роботі спростовуються, зокрема, протоколом Тимчасової комісії для визначення гарантій та переважного права на залишення на роботі працівників підприємства у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці від 24 травня 2016 року, яким визначено перелік працівників щодо яких законодавством встановлена пряма заборона на звільнення та перелік працівників із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, до числа яких позивач не увійшов.

Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді:В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик