Справа № 461/4980/17 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/7562/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: апелянта - ОСОБА_2 та її представника (адвоката) ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

відповідача ОСОБА_6,

представника третьої особи - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаральної контори Кірілова Т.М. про визнання правочину недійсним та витребування майна,

в с т а н о в и л а:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаральної контори Кірілова Т.М. про визнання правочину недійсним та витребування майна, вимоги якого уточнила у ході розгляду справи, та просила визнати недійсним договір дарування квартири від 17.11.2015 року, посвідчений державним нотаріусом П'ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., за яким дарувальник ОСОБА_2 подарувала, а обдаровувана ОСОБА_4 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1, яка складається із двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 м.кв., загальна площа квартири становить 32,1 кв.м. з коморою у підвалі пл. 9,8 м.кв., із приведенням сторін договору у попередній стан; витребувати на користь ОСОБА_2 з чужого незаконного володіння ОСОБА_9 ? ідеальну частку квартири АДРЕСА_2, отриману за договором дарування від 22.12.2015 року, посвідченого держаним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, за яким ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_9 прийняв у дар ? частку зазначеної квартири.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 16.10.2015 року П'ятою Львівською державною нотаріальною конторою, набула право власності на квартиру АДРЕСА_3. 17.11.2015 року нею було вчинено цивільно-правову угоду - правочин, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., на підставі якої вказана квартира перейшла у власність відповідача у справі - ОСОБА_4. Зазначала, що являється одинокою особою, а спірна квартира є її єдиним житлом, право власності на яке набуте в порядку спадкування по смерті дочки ОСОБА_10, із котрою вона проживала до смерті доньки ІНФОРМАЦІЯ_1. Донька хворіла шизофренією протягом 27 років та з 1990 року періодично перебувала на стаціонарному лікуванні у Львівській обласній психіатричній лікарні; із 1999 року їй було встановлено 2-гу групу інвалідності. 1975 року померла рідна сестра позивачки, 1980 року померла їхня мати, у 1987 році - рідний брат, у 1990 році - батько, у 2000 році внаслідок онкологічного захворювання помер чоловік позивачки ОСОБА_11. Від 2006 року не має відомостей про сина ОСОБА_12, котрий влаштувався кухарем на одне із суден у м. Севастополі. Вказувала, що в неї загострилося гіпертонічне захворювання, яке діагностовано як гіпертонія 2-го ступеня, та в 2007 році лімфостаз нижніх кінцівок. Із 1995 року перебуває на обліку у Львівському психоневрологічному диспансері. Фактично не виходить із депресивного стану. Враховуючи різке погіршення незадовільного стану здоров'я, відсутність достатнього матеріального забезпечення, викликали у неї думку про потребу в опікуні. З відповідачем ОСОБА_4 знайома із 2006 року, оскільки та періодично приходила до ОСОБА_2 та за плату допомагала у прибиранні квартири та пранні речей. Маючи потребу у догляді та матеріальній підтримці, погодилась на угоду запропоновану ОСОБА_4, котра пообіцяла підтримку та повноцінний догляд взамін на переписання на неї квартири. За змістом домовленості напередодні укладення оспорюваного правочину було погоджено, що відповідач мала надавати їй щомісячно допомогу у спосіб забезпечення за нею догляду, придбання ліків, оплати за комунальні послуги і таке інше, за що позивачка передавала квартиру у власність відповідача. За домовленістю ОСОБА_2 залишалася проживати у квартирі, а після її смерті відповідач вільно могла нею розпорядитися. Зазначала, що не мала сумніву в тому, що між ними буде укладено договір довічного її утримання відповідачем ОСОБА_4 Будь-якого іншого правочину стосовно свого єдиного житла вона не мала наміру укладати. В нотаріальній конторі під час укладення правочину їй пояснили та вона зрозуміла, що квартира переходить безоплатно у власність відповідача натомість остання їй надає щомісячну підтримку до смерті і вона залишається довічно проживати у квартирі. При цьому, їй не було вручено примірника договору. Протягом перших місяців після укладення договору ОСОБА_4 підтримувала її морально, вносила частину сум, нарахованих за використання газу, інколи давала кошти на оплату комунальних послуг, приносила у невеликій кількості продукти. Наприкінці 2015 року відповідачка стала проживати у спірній квартирі. У 2016 році відношення відповідачки до неї змінилося, оскільки та стала пропонувати поселення її брата. Згодом ОСОБА_4 перестала допомагати позивачці. У квітні 2017 року звернулася до П'ятої Львівської державної нотаріальної контори про надання інформації стосовно договору від 17.11.2015 року, та 27.04.2017 року за №1340/01-16 отримала відповідь про те, що 17.11.2015 року за реєстровим №3-2094 був посвідчений договір дарування квартири на ім'я ОСОБА_4, а договір від її імені довічного утримання нотаріальна контора не посвідчувала. Укладення договору дарування на користь сторонньої особи лише з обумовленням права її проживання у квартирі не є в її інтересах, як особи похилого віку, котра залишилась самотня, з рядом важких хвороб, без достатнього матеріального утримання, з незначною пенсією та потребою у матеріальній підтримці, догляді й постійному підтримуючому лікуванні. Також вказувала, що при укладенні договору допустила помилку щодо природи договору, тому такий договір повинен бути визнаний судом недійсним. Відповідно до заяви позивачки в пор. ст. 31 ЦПК України від 09.10.2017 р., в подальшому вона дізналася, що вже через місяць після укладення з нею договору, а саме 22.12.2015 року, відповідачка ОСОБА_4 ? частку спірної квартири відчужила шляхом дарування ОСОБА_9, про що свідчить відповідна інформаційна довідка, згідно якої 22.12.2015 року П'ятою львівською державною нотаріальною конторою був посвідчений договір дарування ? ідеальної частки квартири АДРЕСА_1. За таких обставин слід витребувати в ОСОБА_9 на користь позивачки ? квартири, яку останній набув за безвідплатним договором у відповідача ОСОБА_4, котра не мала права на відчуження з огляду на набуття нею права на це майно за договором, укладеним із позивачем внаслідок помилки. Відтак, з огляду на зазначене, просила задовольнити позов повністю.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що навівши у мотивувальній частині рішення частину положень Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, яких повинен дотримуватись нотаріус при посвідченні правочину, ЦК України, зміст постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд не мотивував підстави покликання на такі та необхідність застосування цих норм при постановленні рішення у даній справі. Вважає, що висновок суду про розуміння позивачем природи оспорюваного нею правочину базується не на доказах, як це передбачено положеннями ЦПК 2004 року, а на нормативних актах. На думку апелянта, не зрозуміло, що саме суд першої інстанції вважає встановленим на підставі перелічених ним нормативних актів, - чи то виникнення обставин, на які посилається позивач після укладення правочину і відсутність таких при його укладанні, чи то прорахунок позивача щодо одержання користі від укладеного правочину, що по своїй суті є взаємовиключними поняттями. Також зазначає, що складання 07.12.2016 року ОСОБА_2 заповіту, за яким на випадок смерті розпорядилась всім своїм майном на користь ОСОБА_4, як і оформлення довіреності 04.09.2015 року, за якою позивач уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в ЛКП «Айсберг» та інших установах з питань отримання документів на її ім'я, аж ніяк не може свідчити про безпідставність вимог позивача в питаннях, що стосуються іншого правочину, який в жодній мірі не пов'язаний із зазначеними заповітом та довіреністю в силу їх змісту та часу складання. Тому вважає, що висновки суду про те, що оформлення довіреності 04.09.2015 року та складання заповіту 07.12.2016 року свідчать про волевиявлення позивача на безоплатну передачу у власність відповідача єдиного житла за правочином 17.11.2015 року є безпідставними. На думку апелянта, не відповідають обставинам справи висновки суду про те, що позивачем не доведено її захворювання тяжкою хворобою чи інших обставин та наявності пропозиції відповідача щодо надання у зв'язку з цим допомоги за умови переоформлення на неї квартири, адже у справі наявні медичні документи про діагностування позивачці 23.08.2007 року лімфозу нижніх кінцівок, про перебування із травня 1995 року на обліку у психоневрологічному диспансері, про гіпертонічну хворобу. Також апелянт зазначає, що суд не надав належного значення поясненням відповідача ОСОБА_4, які свідчать про те, що умовою підписання позивачем оспорюваного договору було досягнення домовленості на момент його укладення між сторонами цього правочину, за яких ОСОБА_2 передає відповідачу єдине належне її на праві власності житло, а ОСОБА_4 до смерті надає утримання позивачу; і такі зобов'язання відповідач певний період часу виконувала. Такі пояснення відповідачів у справі дають підстави для висновку про те, що у ОСОБА_2 були всі підстави вважати, що між сторонами саме на момент укладення оспорюваного нею правочину досягнуто домовленості про надання відповідачем ОСОБА_4 відповідного утримання, за умови передачі останньою на користь відповідача належної їй квартири, що за своєю природою є ознаками договору довічного утримання. Звертає увагу суду, що упродовж усіх судових засідань позивач ОСОБА_2 звертала увагу на те, що ОСОБА_4 виявилась поганим опікуном, оскільки перестала належно допомагати, надавати кошти, купувати ліки та інше, а ОСОБА_4 у жодний спосіб не заперечувала виникнення у неї в зв'язку із передачею квартири обов'язку притаманного опікуну по наданню утримання та іншої допомоги. Вказує, що зазначені обставини додатково свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, що укладаючи оспорюваний договір ОСОБА_2 діяла з метою досягнення іншої мети, ніж обумовлена договором дарування - безкорисної та безумовної передачі іншій особі належного майна. Зазначає, що переоформлення угод про використання та оплату житлово-комунальних послуг на ім'я відповідача є нічим іншим, як переоформлення угод про надання послуг по причині зміни власника квартири у зв'язку з укладенням договору дарування та відповідною його реєстрацією, однак не свідчить про фактичне виникнення правовідносин, притаманних для договору дарування. Поряд із цим зазначає, що за оспорюваним договором дарування квартири у власність відповідача ОСОБА_4 перейшла квартира АДРЕСА_4, однак, доказів постійного проживання у такій з часу набуття права власності, а, отже, прийняття предмету договору - відповідач ОСОБА_4 суду не надала, що свідчить про те, що особа повністю не вступила у свої права за умовами договору. Надіслання відповідачам, зокрема ОСОБА_4 копії позову та викликів до суду за адресою вказаною позивачем (АДРЕСА_5), а також дані про її інше місце проживання, вказані у запереченнях ОСОБА_4 на позов (Львів, АДРЕСА_6), свідчать про проживання відповідача за іншими адресами і наявність іншого житла. Таким чином, фактично квартира відповідачу ОСОБА_4 передана позивачем не була. Оформлення права власності та відповідних угод із приводу оплати житлово-комунальних послуг не свідчить про фактичну передачу дарувальником та фактичне прийняття обдарованим предмета договору. Окрім того, вказує, що за положеннями ч. 2 ст. 717 ЦК України, договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Суд пепршої інстанції не звернув увагу на те, що згідно абзацу 2-го Роз'яснення Міністерства юстиції України від 16.03.2011 року, договір дарування є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної особи зустрічних дій майнового або немайнового характеру; договір дарування, укладений з порушенням вимог закону про безоплатність передання іншій стороні майна у власність, є нікчемним. Також, суд не врахував, що умови, які фактично були досягнуті сторонами правочину укладеного 17.11.2015 року, а саме надання відповідачем ОСОБА_4 утримання ОСОБА_2, не знайшли свого відображення у договорі дарування, тому не погоджується із висновком суду про ознаки змішаного договору в оспорюваному правочині. Зазначає, що суд не мав права посилатись як на доказ на пояснення представника нотаріальної контори, що не був допитаний у якості свідка. Наголошує, що у випадку залишення відповідачів власниками її житла, в силу склавшихся між сторонами по причині заявлення такого позову неприязних стосунків, відповідачі вправі розпорядитись належним їм майном на свій розсуд, в т.ч. не можна виключати передачу ними майна у заставу, в іпотеку, в оренду і т.д. та вчинення інших цивільно-правових угод без врахування її інтересів. Просить рішення суду скасувати повністю та постановити нове рішення, яким пред'явлені позовні вимоги про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника третьої особи П'ятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посвідчення договору дарування квартири АДРЕСА_4 від 17.11.2015 року здійснене у відповідності до вимог законодавства України та за присутності Дарувальника ОСОБА_2 у приміщенні П'ятої Львівської державної нотаріальної контори, дійсних її намірів і волевиявлення укласти саме договір дарування, розуміння нею значення, умов та правових наслідків указаного договору, особистого/власноручного поставлення ОСОБА_2 підпису у графі «Підписи» у двох примірниках оригіналу зазначеного договору дарування квартири та реєстрі нотаріальних дій.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 17 листопада 2015 року між ОСОБА_2 («Дарувальник») та ОСОБА_4 («Обдаровувана») було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом П'ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №3-2094, за яким Дарувальник ОСОБА_2 подарувала, а Обдаровувана ОСОБА_4 прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1, яка в цілому складається із двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 18,9 кв.м., загальна площа квартири 32,1 кв.м., комора в підвалі пл. 9,8 кв.м.

На переконання колегії суддів, під час розгляду справи про оспорення зазначеного правочину із підстав визнання такого недійсним як вчиненого внаслідок помилки судом першої інстанції було встановлено обставину здійснення нотаріусом роз'яснення сторонам правочину його правових наслідків, що має важливе значення для визначення того, що позивач на момент укладення правочину в повній мірі усвідомлював його правову природу та юридичні наслідки.

Також судом першої інстанції було встановлено, що 07.12.2016 року державним нотаріусом П'ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за №3-2324 заповіт, згідно з яким ОСОБА_2 на випадок своєї смерті заповідала все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що мало б належати їй на момент її смерті і на що б вона за законом мала право, ОСОБА_4.

Заповіт (особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті) є правочином, що породжує правові наслідки для певної особи (певних осіб), встановлює права на прийняття спадщини, вольова спрямованість якого характеризує внутрішнє суб'єктивне бажання особи, що реалізується через відповідну об'єктивно виражену форму виявлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України), є однією з вимог, необхідних для чинності правочину. Таким чином відсутність вільного вираження внутрішньої волі особи є підставою для визнання недійсним правочину.

Волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складання правочину; бажання настання наслідків, що обумовлені правочином; можливість ознайомитися зі змістом складеного правочину; підписання правочину. Всі ці складові становлять повноцінний вияв волевиявлення особи.

За змістом ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог по визнання правочину недійсним, повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Окрім того, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку у природі правочину.

Відтак, не є підставою для визнання правочину недійсним помилка: щодо мотивів правочину, крім випадків, установлених законом; щодо якості речі (неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину); щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину; яка виникла внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін.

Договір дарування передбачає перехід речей, а з ним і майнових прав на такі речі від однієї особи до іншої. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України).

Згідно ст.ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

На відміну від оплатного правочину, в якому обов'язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий же зустрічний обов'язок іншої сторони, договір дарування є безоплатним правочином, у якому відсутній обов'язок вчинити дію з надання певного блага іншій стороні та для якого не притаманне зустрічне надання однією стороною іншій. За умовами договорів дарування обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 717 ЦК України встановлено, що договір, який установлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Разом із тим дарувальник може встановити для обдаровуваного певне майнове чи немайнове зобов'язання на користь третьої особи /виплачувати ренту, не виселяти особу з подарованого будинку тощо. При цьому, у разі невиконання обдарованим такого зобов'язання, дарувальник або третя особа мають право вимагати його виконання.

Згода обдаровуваного на прийняття дарунка презюмується. У той же час, коли обдаровуваний висловить свою незгоду на прийняття дарунку, така презумпція спростовується (ч. 3 ст. 722 ЦК України).

Якщо обдаровуваний прийняв документи, які посвідчують про право власності на річ або інші документи, що посвідчують належність дарувальникові предмета договору, чи символів речі (ключів тощо), вважається, що він прийняв дарунок безпосередньо.

Договір дарування вважається укладеним із моменту передачі дарунка обдарованому (реальний договір). Такі дії свідчать про безпосередній перехід права власності на річ від дарувальника до обдаровуваного. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Поряд із тим, згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. У ст. 749 ЦК України закріплено обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). Зокрема, у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (ч. 1 ст. 749 ЦК України). Договір довічного утримання належить до оплатних правочинів.

Відтак, судом першої інстанції було вірно встановлено, що укладаючи зазначений договір дарування квартири, сторони договору мали повну уяву про предмет договору та досягли згоди щодо всіх істотних умов, а твердження позивачки, про те, що вона помилялася щодо правової природи правочину, оскільки мала намір укласти договір довічного утримання, є її особистим баченням, сформованим за певний період часу після укладення вказаного правочину внаслідок встановлення неприязних стосунків між позивачем та відповідачами. Адже у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивачка дійсно не мала на меті безоплатної передачі квартири у власність відповідача, докази, що свідчили б про те, що укладаючи договір дарування обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників цієї угоди.

Окрім того, згідно змісту договору дарування квартири від 17.11.2015 року, «сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру», при цьому, «Дарувальник ОСОБА_2 залишає за собою право по життєвого проживання у вищезазначеній квартирі, а Обдаровувана не заперечує».

Таким чином, у оспорюваному договорі від 17.11.2015 року міститься вказівка на його безвідплатність, а право дарувальника на проживання у відчужуваній нерухомості являється елементом договору про встановлення сервітуту.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. В різних актах цивільного законодавства розмежовано факт реєстрації осіб у квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та право на житло й факт проживання у квартирі. Ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

На переконання колегії суддів, переоформлення угод про використання та оплату житлово-комунальних послуг на ім'я ОСОБА_4, її реєстрація у спірній квартирі, відчуження ? частки такої ОСОБА_6 підтверджують обставини згоди обдарованої на прийняття дарунка, передачі дарунка обдарованій та прийняття дарунка такою безпосередньо, вступу ОСОБА_4 у свої права за умовами договору.

З огляду на зазначене, доводи апелянта про те, що фактично квартира відповідачу ОСОБА_4 передана позивачем не була, є безпідставні і не заслуговують на увагу.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 14 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 07.08.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета