Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 372/743/16-ц

провадження № 61-6619св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 липня 2016 року у складі судді Мори О. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Сержанюка А. С., Журби С. О., Суханової Є. М.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, про спонукання до виконання мирової угоди.

Позовна заява мотивована тим, що ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року у справі № 2-460/09 за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - відділ паспортної, реєстраційної та міграційної служби при Обухівському районному відділі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області, про усунення перешкод в користуванні власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_2, про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, зобов'язання не чинити перешкоди, визнано мирову угоду, укладену між сторонами, відповідно до умов якої ОСОБА_4 окрім інших умов угоди, у тому числі, зобов'язувався подарувати 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 третій особі ОСОБА_2

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 умови мирової угоди не виконує та з урахуванням викладеного, позивач просив суд спонукати ОСОБА_4 до виконання умов мирової угоди, визнаної ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року, а саме: подарувати 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року, відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 не є належним позивачем, оскільки він не є стороною мирової угоди, укладеної та затвердженої ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

23 листопада 2016 рокуОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не повно з'ясовано обставини справи та неправильно оцінено подані докази на підтвердження позовних вимог.

У лютому 2017 року ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, подав заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами установлено, що з 11 серпня 1988 року по 03 серпня 2006 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі.

14 травня 2009 року між сторонами у справі за позовом ОСОБА_4 до

ОСОБА_3, третя особа - відділ паспортної, реєстраційної та міграційної служби при Обухівському районному відділі Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області про усунення перешкод в користуванні власністю та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до

ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, зобов'язання не чинити перешкод укладено мирову угоду, яку ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року було визнано, відповідно до умов якої, серед іншого, ОСОБА_4 зобов'язувався протягом 2009-2010 років придбати у власність ОСОБА_3 однокімнатну квартиру, орієнтовною житловою площею 17-20 кв. м у смт Козин Обухівського району Київської області та подарувати 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 третій особі - ОСОБА_2, а позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_3, при виконанні затвердженої судом 14 травня 2009 року мирової угоди, зобов'язувався відмовитись від будь-яких претензій стосовно житлового будинку АДРЕСА_1 та провадження у вказаній справі - закрито.

Рішенням Обухівського районного суду Київської від 02 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2014 року, ОСОБА_3 відмовлено у позові про зобов'язання ОСОБА_4 виконати умови мирової угоди згідно ухвали Обухівського районного суду Київської області від 14 травня 2009 року за необґрунтованістю заявлених позовних вимог.

04 червня 2014 року ОСОБА_4 подарував житловий будинок АДРЕСА_1, ОСОБА_6

17 березня 2016 року до суду звернувся ОСОБА_2 з вимогами про спонукання ОСОБА_4 подарувати йому 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 26 ЦПК України 2004 року, у справах позовного провадження особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи, представники сторін та третіх осіб.

Статтею 30 ЦПК України 2004 року встановлено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України 2004 рокумирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета спору.

У разі укладення сторонами мирової угоди, суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

У разі невиконання однією з сторін зобов'язання за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» виконанню державною виконавчою службою підлягають ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом. Вимоги до виконавчого документа закріплено у статті 18 цього Закону. Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (пункт 6 частини першої статті 26 цього Закону). Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення пункту 5 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди вона не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Системний аналіз зазначених норм показав, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому звернення заінтересованої особи до суду із зазначеним позовом без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-274цс15.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, встановивши, що 14 травня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено мирову угоду, яка ухвалою суду першої інстанції визнана та з урахуванням того, що у разі невиконання однією із сторін зобов'язання за умовами мирової угоди про спонукання до виконання мирової угоди мають право на звернення до суду за захистом порушеного права лише особи, які є сторонами мирової угоди, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_2 не є стороною мирової угоди та належних і допустимих доказів про те, що його права, свободи чи інтереси були порушені, невизнані чи оспорювані та підлягають захисту у відповідності до вимог ЦПК України не надано.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило