Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/1580/18
Головуючий у 1 інстанції: Беспалько Т.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення відсотків за користування грошовими коштами, застосування індексів інфляції та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 13.11.2006 Вільнянським районним судом Запорізької області було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-66-06 за її позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу. Відповідно вказаного рішення з відповідача було стягнуто на користь позивача 33853,05 грн. грн. та судовий збір в розмірі 809,97 грн. Даний борг виник у відповідача на підставі договорів позики.

20.06.2007 відділом ДВС Вільнянського РУЮ відкрито виконавче провадження. Ї

Відповідач неналежно виконує свої зобов'язання за договором позики. У зв'язку з чим позивач неодноразово зверталася до суду з позовними заявами до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу.

Останнім рішенням 13.12.2016 року Вільнянського районного суду Запорізької області з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 було стягнуто відсотки за користування грошовими коштвми у розмірі 43174,00 грн., донараховані індекси інфляції у розмірі 29377,58 грн. та три відсотки річних у розмірі 2968,04 грн. Виконання зобов'язань з боку ОСОБА_5 за договором позики на користь ОСОБА_7 не відбулося.

Позивач вважає дії відповідача незаконними, у звязку з чим звернувся до суду за захистом своїх прав, та стягнення на її користь за період до 30.06.2017 відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15049,77 грн., донараховані індекси інфляції у сумі 15762,15 грн., 3% річних у сумі 931,53 грн.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 14 грудня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5, на користь ОСОБА_6, за період до 30.06.2017 відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 15049,77 грн., донараховані індекси інфляції у сумі 15762,15 грн., 3% річних у сумі 931,53 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 13.11.2006 Вільнянським районним судом Запорізької області було ухвалено рішення по цивільній справі № 2-66-06 за її позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу. 04.12.2006 по цій же справі судом було постановлено ухвалу про виправлення арифметичних помилок у судовому рішенні. Дане рішення та ухвала набули законної сили 25.04.2007, відповідно вказаного рішення з відповідача було стягнуто на користь позивача 33853,05 грн. та судовий збір в розмірі 809,97 грн. Даний борг виник у відповідача на підставі договорів позики.

20.06.2007 відділом ДВС Вільнянського РУЮ відкрито виконавче провадження. У звязку з втратою оригіналу виконавчого листа, на підставі ухвали суду від 04.12.2013 був виданий дублікат виконавчого листа.

Відповідач неналежно виконує свої зобовязання за договором позики. У звязку з чим позивач неодноразово зверталася до суду з позовними заявами до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу.

Так, 25.12.2013 року згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 було стягнуто три відсотки річних у розмірі 6957,14 грн. Виконання зобовязань з боку ОСОБА_5 за договором позики на користь ОСОБА_7 не відбулося.

Згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 04.06.2014 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 було стягнуто борг з урахування індексів інфляції у розмірі 27528,71 грн. Після винесення вказаного рішення жодної гривні у погашення боргу сплачено не було.

Рішенням Вільнянського райсуду Запорізької області від 04.11.2015 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 було стягнуто сума боргу у розмірі 23782 грн. 54 коп. Після винесення вказаного рішення жодної гривні у погашення боргу сплачено не було.

13.12.2016 року згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 було стягнуто відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 43174,00 грн., донараховані індекси інфляції у розмірі 29377,58 грн. та три відсотки річних у розмірі 2968,04 грн. Виконання зобовязань з боку ОСОБА_5 за договором позики на користь ОСОБА_7 не відбулося.

Як зазначив далі суд попередньої інстанції, частиною 2 ст. 625 ЦК передбачено право кредитора на отримання боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання, а також 3 % річних від простроченої суми та оплату цих сум.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК).

Зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК). Ці підстави зазначені в статтях 599, 600, 601, 604, 609 ЦК, в яких не передбачено такої підстави припинення зобовязання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора.

За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Наявність судових рішень про стягнення боргу та передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК грошових сум за інші періоди невиконання боржником зобовязання й відкриття виконавчого провадження за цими рішеннями за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, а навпаки у випадку їх невиконання вже самі вказують на наявність підстав для задоволення позову. Оскільки право на стягнення заявлених сум у позивача встановлено попередніми судовими рішеннями, що набрали законної сили.

Таким чином, оскільки у справі, судом попередньої інстанції встановлено, що на момент ухвалення судом рішення борг позивачці не було повернено, то суд прийшов до вірного висновку що він має всі підстави для захисту її права на отримання сум відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК як окремої форми цивільно-правової відповідальності у вигляді плати за користування грошовими коштами.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо невизначеного судом періоду розрахунку заборгованості та подвійного стягнення сум спростовуються як самим оскаржуваним рішенням так і розрахунками позивача викладеними в самому тексті позовної заяви. Так, відповідно до розрахунків позивач обрахував заборгованість з моменту виникнення права на її стягнення з 2007 року і до 30.06.2017 року (до дати подачі позову до суду у цій справі), при цьому від визначених сум позивач вирахував (відняв) суми стягнуті за попередніми судовими рішеннями. Такі розрахунки, враховуючи відсутність факту погашення заборгованості, які і лягли в основу оскаржуваного судового рішення є на думку апеляційної інстанції вірними.

Доводи щодо відсутності підстав для стягнення відсотків за користування коштами та 3% річних, спростовуються в тому числі і попереднім судовим рішенням між тими ж сторонами, що набрало законної сили про стягнення такого ж виду грошових сум. Окрім цього законодавство не містить заборони щодо стягнення одночасно відсотків за користування грошовими коштами і сум у відповідальність за прострочення їх сплати передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки це (ст. 625 ЦК) цивільно-правова санкція за невиконання чи несвоєчасне виконання грошового зобовязання.

Інші доводи апеляційної скарги в тому числі і щодо порушення права на справедливий суд, щодо заборони на надання фінансових послуг, про неможливість надання контр розрахунку, про наявність прострочення кредитора, про неясність судового рішення, про розгляд справи у відсутність сторони, невірним застосуванням судом норм законодавства, про відсутність підстав для задоволення позову не є суттєвими та зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

На підставі вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 2 липня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: