Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 524/9441/15-ц

провадження № 61-4651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю. Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,
третя особа-служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Полтавської області у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М. від 03 жовтня 2016 року,

Встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей Автозаводської районної адміністрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України та виготовлення проїзного документу дитині для виїзду за кордон.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі до 14 листопада 2014 року. Сторони мають двох синів ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2. Неповнолітній син ОСОБА_9 проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.

ОСОБА_6 зверталася до ОСОБА_7 з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, а саме у Російську Федерацію на зимові та літні канікули до рідної бабусі.

Відповідач відмовив на зазначене прохання та на письмові претензії не відповідав.

Таким чином, посилаючись на вказані обставини, просила дозволити тимчасовий виїзд за межі території України до Російської Федерації (м. Курськ) неповнолітньому ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері - ОСОБА_6 без дозволу батька ОСОБА_7 з обов`язковим поверненням на територію України до досягнення ним вісімнадцятирічного віку; надати ОСОБА_6 дозвіл без згоди батька - ОСОБА_7 на оформлення дитячого проїзного документадля виїзду або супроводу за кордон неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення ним 18-річного віку.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 серпня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що надання дозволу на майбутнє на багаторазові не визначені конкретним часом виїзди дитини за межі України до досягнення 18-річного віку без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дітей.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Надано ОСОБА_6 дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, у супроводі матері ОСОБА_6 до Російської Федерації (м. Курськ) без згоди батька ОСОБА_7, на місяць у період літніх канікул та на два тижні у період зимових канікул до досягнення дитиною 16-річного віку та з обов'язковим поверненням на територію України. Надано ОСОБА_6 дозвіл без згоди батька ОСОБА_7 на оформлення дитячого проїзного документа для виїзду або супроводу за кордон неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не з'ясував всіх обставин справи, та не взяв до уваги те, що предметом спору є право фізичної особи на свободу пересування, яке може бути обмежене лише у виключних випадках, встановлених законом.

У касаційній скарзі, поданій в жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У запереченнях на касаційну скаргу, поданих у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_7 та залишити в силі рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року касаційну скаргу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 липня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду без повідомлення та виклику учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

У пункті 2 статті 10 Конвенціїпро права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20листопада 1989 рокуі ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачано, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Відповідно до статті 313 Цивільного кодексу України фізична особа має право на свободу пересування, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до пункту 22 частини першої Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57(у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010року № 724), встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд громадянина України, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 листопада 2014 року.

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір'ю та перебуває на її утриманні і вихованні.

В лютому та жовтні 2015 року ОСОБА_6 зверталася до ОСОБА_7 з письмовими претензіями про надання дозволу на тимчасовий виїзд сина ОСОБА_9 за межі України та на виготовлення проїзного документадля дитини з метою особистого спілкування дитини з бабусею ОСОБА_11, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Протевідповідач ОСОБА_7 згоди на виїзд дитини за межі України та виготовлення проїзного документа дитини не надав.

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у судовому засіданні підтверджено факт безпідставного ненадання дозволу батьком на виїзд за кордон дитини. Крім того, судом апеляційної інстанції зазначено, що предметом спору є право фізичної особи на свободу пересування, яке може бути обмежене лише у виключних випадках, встановлених законом.

Однак такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними, оскільки дозвіл без обмеження його відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною 18-річного віку, як вказано в позовній вимозі, може стати підставою для перебування дитини за кордом досить тривалий не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з сином та на участь у його вихованні та розвитку, тим паче, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням доказів наявних у справі, правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові не визначені конкретним часом виїзди дитини за межі України до досягнення 18-річного віку без згоди батька суперечать нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дітей.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, а тому це рішення на підставі статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Враховуючи, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ОСОБА_7 сплачено 661,44 грн судового збору за подання касаційної скарги, тому судові витрати ОСОБА_7 слід покласти на позивача у справі.

Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 03 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 серпня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 661,44 грн витрат на сплату судового збору за розгляд справи судом касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська