Справа № 357/5170/17 Головуючий у І інстанції Протасова О. М.
Провадження № 22-ц/780/2341/18 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 26 04.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Фінагеєва В.О.,

секретар судового засідання: Гуторка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року у складі судді Протасової О.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною та стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року, що не набрало законної сили, з неї на користь відповідача ОСОБА_3 стягнуто борг за договором позики від 02 серпня 2013 року у розмірі 60000,00 грн. Підставою для стягнення боргу була розписка від 02 серпня 2013 року. Разом з тим, позивач вважала, що розписка не є чинною, оскільки остання складена без дотримання вимог закону. Тому, позивач просила суд визнати недійсною розписку від 02 серпня 2013 року по договору позики у розумінні недійсного правочину вчиненого без додержання змісту та форми, стягнути з відповідача на її користь 60000,00 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити. Вважає, що відповідач має заочне рішення від 27 липня 2017 з відміткою про набрання законної сили, яким визнано боргову розписку недійсною.

ОСОБА_3 надала відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк, у якому вказала, що належних і допустимих доказів недійсності оспорюваної розписки позивач не надала, а тому суд ухвалив законне рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Станом на дату розгляду справи судом апеляційної інстанції повний текст оскаржуваного рішення суддею першої інстанції Протасовою О.М. не виготовлений.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 21 грудня 2017 року №4222/0/15-17 ОСОБА_4 звільнено з посади судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за власним бажанням.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 02 серпня 2013 року ОСОБА_3 уклала договір грошової позики з ОСОБА_2, на підтвердження чого склала розписку, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала в борг кошти у розмірі 60000,00 грн. зі строком повернення до 22 лютого 2014 року (а.с.20).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики від 02 серпня 2013 року у розмірі 60000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами (а.с.17-19).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року залишено без змін.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року набрало законної сили 19 січня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст.1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів, вважає, що оскільки рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 січня 2017 року, встановлено факт укладання договору позики, шляхом написання розписки, відсутні підстави вважати таку розписку недійсною (преюдиціальність судового рішення).

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до змісту рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 жовтня 2016 року ОСОБА_5 визнала факт укладення договору позики, шляхом написання розписки.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Посилання позивача у позовній заяві на невірність форми розписки та написання розписки під тиском, не ґрунтуються на вимогах закону та жодним належним та допустимим доказом не підтверджені.

Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача наявне заочне рішення, з відміткою про набрання ним законної сили, яким було визнано оспорювану розписку недійсною, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки зазначене заочне рішення було скасовано ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 листопада 2017 року.

Колегія суддів погоджується с доводами викладеними у відзиві на апеляційну скаргу про вірність прийнятого рішення.

З урахуванням викладеного колегія судів вважає, що майнове право позивача не було порушено відповідачем.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак у зв'язку із відсутністю повного тексту судового рішення, не підписанням його, порушенням п.5 ч.3 ст.376 ЦПК України, зазначене рішення підлягає скасуванню, оскільки останнє не відповідає вимогам ст.ст.263-265 ЦПК України. Тому, колегія суддів вважає необхідним ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог відповідно до ст.376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання розписки недійсною та стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «04» липня 2018 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЮ.М. Кулішенко
В.О. Фінагеєв