Справа № 523/6453/17
Провадження №2/523/1383/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" липня 2018 р.

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючого судді - Середи І.В.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в м.Одесі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заяв недійсними, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання недійсними заяв: про відмову від спадщини від 12.02.2015 р., про відкликання заяви про прийняття спадщини від 26.05.2015 р., про відмову від спадщини від 26.05.2015 р., щодо майна після смерті ОСОБА_6 померлої 01.12.2014 р., а також про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн..

В обгрунтування позовної заяви ОСОБА_2 вказував на те, що разом з дружиною ОСОБА_6 приватизував квартиру №31 в будинку №30 по вул. 39-та Лінія в м.Одесі. За життя дружини, 17.01.2000 року, кожний з них склав заповіт, яким заповідали відповідачці свої частини за домовленістю, що вона буде доглядати їх до смерті, допомагати матеріально та фізично. Після смерті дружини позивач перебував у вкрай тяжкому психологічному та матеріальному стані, здоровя різко погіршилося, пенсії в розмірі 1504 грн. не вистачало на ліки та необхідні мінімальні продукти харчування. Він не міг лікуватися через відсутність коштів. ОСОБА_3 звернулася до нього з пропозицією аби він відмовився від своєї частини в спадщині дружини на її користь, а вона пообіцяла невідкладне матеріальне забезпечення. В результаті позивач з пропозицією погодився та 12.02.2015 року склав у нотаріуса заяву про відмову від спадщини. Після цього відношення відповідачки до нього змінилося, вона його не відвідувала, не телефонувала, не надавала допомоги. У звязку з вказаним позивач 05.05.2015 року написав заяву нотаріусу про відкликання заяви про відмову від спадщини та подав заяву про прийняття спадщини дружини. 25.05.2015 року до нього прийшла відповідачка зі своїм сином, вибачилися перед ним та підтвердили, що допомога ними буде надаватися регулярно. Перебуваючи у розпачу у звязку зі смертю дружини та вкрай нужденному матеріальному стані 26.05.2015 року він відкликав свою заяву про прийняття спадщини та написав заяву про відмову від спадщини, у звязку з чим 23.07.2015 р. відповідач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Своїх обіцянок відповідач не виконує та навпаки звернулася до суду з позовом про його виселення з кімнати в якій він проживає більше 32 років. Позивач вважає, що відмовився від своєї законної частки на вкрай невигідних умовах і його відмова є недійсною.

В судовому засіданні позивач повністю підтримав позов та просив йо задовольнити.

Відповідач та її представник заперечували проти заявлених вимог. Відповідач ОСОБА_3 повідомила, що квартиру отримувала матір за місцем своєї роботи, завжди допомагала матері та після її смерті продовжила надавати допомогу позивачу. В свою чергу позивач через півроку після смерті своєї дружини почав стосунки з іншою жінкою, а подання та відкликання заяви про прийняття спадщини та відмову від неї були його маніпуляціями, оскільки він ставив вимогу про купівлю йому іншої квартири.

Третя особа, приватний нотаріус ОСОБА_5 в засідання не зявився в матеріалах справи є заява про розгляд справи в його відсутності.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши представлені докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.03.1998 року управлянням ЖКГ міськвиконкому Одеської міської ради народних депутатів ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_6 стали співвласниками в рівних частинах квартири АДРЕСА_1.

01.12.2014 року ОСОБА_6, дружина позивача, а матір відповідача, померла.

За життя спадкодавець залишила заповіт на користь ОСОБА_3.

Статтею 1268 ЦК України передбачено право спадкоємця за законом чи заповітом прийняти спадщину або відмовитись від її прийняття.

Відповідно до ст.1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_6 щодо її майна приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було відкрито спадкову справу №2/2015, за матеріалами якої 12.02.2015 року ОСОБА_2 звернувся з заявою про відмову від спадщини, 05.05.2015 року він склав заяву про прийняття спадщини, 26.05.2015 року знову ним подана заява про відкликання заяви про прийняття спадщини.

Того ж дня, позивачем подано до нотаріуса заяву про відмову у прийняття спадщини.

23.07.2015 року нотаріус видав ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається з ? частини вказаної квартири.

ОСОБА_2 14.10.2009 року було встановлено другу групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 2-18ОД №033237.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Згідно з ч.5 ст.1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст.ст. 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу.

Так згідно за нормами ч.1,2 ст.233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Виходячи із змісту ст.233 ЦК України вчинення відмови під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах.

При цьому підстава недійсності відмови від прийняття спадщини має бути доведена належним чином в судовому порядку.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12, 82 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як розяснив Пленум Верховного суду України в п. 27 постанови №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно з ухвалою, прийнятою 21.09.2016 року Суворовським районним судом м.Одеси під час розгляду справи №523/9655/16 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування житловим приміщенням та зобовязання не чинити перешкод у користуванні ним, було визнано факт, що ОСОБА_2 відмовився від обовязкової частки у спадщині після померлої ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.12.2017 року рішення Суворовського районного суду м.Одеси скасовано та прийнято нове про часткове задоволення позову ОСОБА_3 , а саме її вселено до квартири та встановлено порядок користування нею.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_7 ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які вказували на те, що відповідач ОСОБА_3 надавала допомогу і своїй матері, коли вона хворіла, і після її смерті допомагає позивачу.

Як видно з довідки Суворовського обєднаного управління Пенсійного Фонду України від 04.05.2017 р. розмір пенсії позивача складав: в 2014 році з січня по травень - 1325,43 грн., в червні -1386,17 грн., в липні - серпні-1424,13 грн., в вересні жовтні -1439,31 грн, в листопаді -1478,22 грн.; в 2015 році -1504,79 грн..

Як було судом встановлено, позивач є власником ? частини квартири, обовязкова частка на яку він мав право і від якої він відмовився після смерті дружини, складала 1/8 частини квартири.

При цьому суд звертає увагу на те, що твердження позивача про домовленість з відповідачем про надання йому допомоги не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки між ними не укладався договір довічного утримання.

Проаналізувавши вказані норми та оцінивши представлені докази в сукупності суд прийшов до висновку, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження, позивач не укладав з відповідачем жодної угоди і ним не доведено наявності вкрай не вигідних умов під час підписання заяви.

Крім того, суд звертає увагу на те, що кожного разу під час подання вказаних заяв нотаріус розяснював позивачу норми Цивільного кодексу України, в тому числі і ст.233 ЦК України, якою він обгрунтовував свої вимоги в позові, що підтверджується особистим підписом позивача .

Таким чином, судом встановлено, що позовні вимоги є необґрунтованими, відповідач не порушувала прав позивача, тому і вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,13,76, 81, 89, 258-259, 263-265, 268, 273, 354-355, пп.15.5 п.15 ч.1 Прикінцевих та перехідних положень розділу ХІІІ ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання заяв недійсними, визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним, залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 03.08.2018 р.

Суддя: