ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/913/18Головуючий у 1-й інстанції Малярчук В.В.
Провадження № 22-ц/817/244/18 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Костів О. З., Щавурська Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 606/913/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року, ухваленого суддею Малярчуком В.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей: ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі по 1500 грн. на кожну дитину щомісячно, до досягнення дітьми повноліття.

В обґрунтуванні позовних вимог, позивач зазначила,що відповідач ОСОБА_1 в недостатній мірі виконує свій батьківський обов'язок, щодо утримання та виховання дітей. Також, вказувала, що на протязі останнього пів року відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, проте має таку можливість оскільки періодично виїжджає на заробітки за межі України.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року позов задоволено .

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі по 1500 грн. на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, щомісячно, до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з 04 травня 2018 року.

Стягнуто із ОСОБА_1 В користь держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп.

Додатковим рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16 листопада 2018 року рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання.

Не погодившись із рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року від ОСОБА_1 поступила апеляційна скарга, в якій він просить рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 в частині розміру стягнення аліментів змінити , встановивши його в сумі 972 грн. на кожну дитину, щомісячно, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

В доводах апеляційної скарги, відповідач зазначає, що судом не вірно дано оцінку доказам по справі, не досліджено належним чином обставини справи та порушено норми матеріального та процесуального права. Вказує, що судом не врахованого того, що на даний час він перебуває у незареєстрованому шлюбі з гр. ОСОБА_5,немає постійної роботи, працює за угодами та має мінливих дохід.

Відзиву на апеляційну скаргу не поступало.

У судове засідання учасники судового процесу не з'явилися. Від відповідача ОСОБА_1 поступила заява про розгляд справи за його відсутності.

Позивач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення повістки.

Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно рішення Теребовлянського районного суду від 01 липня 2011 року шлюб між сторонами, який було зареєстровано 22 березня 2008 року у Вишнівчицькій сільській раді Теребовлянського району Тернопільської області, актовий запис № 1 розірвано.

Згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, в графі «Батьки»: записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2, батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в графі «Батьки»: записано ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Виходячи з норм ч.1,ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст.141 СК мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин першої - третьої статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першою статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних осіб; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, а також інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Згідно з частиною другою статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до частини першої статті 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, місцевий суд правильно визначив обставини справи, те що для забезпечення необхідного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дітей необхідним є стягнення з відповідача аліментів на їх утримання в розмірі у 1500 грн.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції, правильно застосувавши наведенні вище положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, які оцінено згідно вимог процесуального закону, врахувавши вік дитини, її потреби, які не можуть бути меншими визначеного законодавством прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, рівність обов'язку обох батьків щодо участі в утриманні дитини до її повноліття, врахував матеріальне становище відповідача і дійшов до вірного висновку про необхідність стягнення аліментів в розмірі 1500 грн. на кожну дитину зокрема.

Судова колегія вважає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей , а тому посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що він не має постійної роботи та заробітку, є необґрунтованими та не звільняють від обов'язку утримувати неповнолітню дитину. Особисто ОСОБА_1 вказує, що працює за угодами, має мінливий дохід і утримує домашнє господарство. Також, суду не надано доказів наявності у відповідача інших утриманців або неможливості з поважних причин працевлаштуватися.

Окрім того,відповідно до ЗУ "Про державний бюджет на 2018 рік" для дітей відповідного віку, в даному випадку 6 та 10 років, прожитковий мінімум, починаючи з 01грудня 2018 року становить 2027 грн ( 1013,50 грн. - 50% ), а тому розмір аліментів , які просить стягувати відповідач у сумі 972 грн. є безпідставними та не відповідають вимогам Закону.

Таким чином, суд першої інстанції врахувавши, що відповідач працездатний, відсутність у нього інших утриманців, з урахуванням того, що відповідно до ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, зокрема і щодо утримання, обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення аліментів на утримання дітей у розмірі 1500 грн.,вважаючи цю суму обґрунтованою, достатньою та такою, що відповідає потребам дітей.

Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За змістом статті ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишається без змін.

Керуючись ст.ст.367,375,381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 10 вересня 2018 року- залишити без змін.

Постанова Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

День складання повного тексту постанови - 20 грудня 2018 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Костів О.З.

Судді: Щавурська Н.Б.