Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 501/1016/15-ц

провадження № 61-17985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі - треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - виконавчий комітет Іллічівської міської ради Одеської області, правонаступником якої є виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області,

відповідач - третя особа - ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 серпня 2016 року у складі судді Смирнова В. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Іллічівського міського суду Одеської області перебувала справа за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - виконавчий комітет Іллічівської міської ради Одеської області, про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_10 до виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, ОСОБА_7 про скасування рішення виконавчого комітету, визнання недійсним ордера на службове приміщення на службову житлову площу, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_10, третя особа - виконавчий комітет Іллічівської міської ради Одеської області, про визнання права власності в порядку спадкування та за позовом ОСОБА_5 до виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, ОСОБА_7 про визнання рішення та ордера недійсними, визнання права власності.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20 лютого 2015 року роз'єднано в самостійне провадження поєднані в одному провадженні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Звернувшись з позовом у червні 2014 року, в червні 2015 року ОСОБА_4 його уточнила. В остаточній редакції позов ОСОБА_4 пред'явлений до виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_12, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року його дружина ОСОБА_13. Заповіту жоден із подружжя не складав. Дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не мали.

Після смерті ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відкрилася спадщина, яка складається з квартири № АДРЕСА_1.

Згадану квартиру надано в користування ОСОБА_12 та його дружині як члену житлово-будівельного кооперативу. У листопаді 1994 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 сплатили майнові сертифікати за цю квартиру в сумі 1 млн 50 тис. карбованців кожний. Цього ж року подружжя розпочало процедуру приватизації зазначеної квартири шляхом звернення з відповідною заявою до органу приватизації, яким на той час було Чорноморське виробниче об'єднання рибної промисловості «Антарктика», але померли до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, а тому до їхніх спадкоємців переходить право вимагати визнання за ними права власності на цю квартиру.

ОСОБА_4 стверджувала, що вона є спадкоємцем другої черги за законом за правом представлення після смерті ОСОБА_13, оскільки ОСОБА_13 та її батько були рідними братом і сестрою.

Також зазначала, що після смерті ОСОБА_13 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися брати померлої ОСОБА_14, ОСОБА_15, сестра ОСОБА_6 та двоюрідний онук ОСОБА_10

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила визнати за нею як спадкоємцем другої черги за законом у порядку спадкування за правом представлення право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а саме: квартиру № АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 також звернулася до суду з позовом у червні 2014 року та уточнила його в червні 2015 року. В остаточній редакції позов пред'явлено до виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_10, про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява ОСОБА_5 мотивована обставинами та доводами, аналогічними викладеним у позовній заяві ОСОБА_4

При цьому ОСОБА_5 стверджувала, що є рідною сестрою померлого ОСОБА_12, а отже і спадкоємцем другої черги за законом після його смерті.

Також зазначала, що рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року, їй продовжено строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12 У листопаді 2014 року вона звернулася до Іллічівської міської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно її брата, однак нотаріус відмовила їй у видачі такого свідоцтва у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

У зв'язку з наведеними обставинами ОСОБА_5 просила визнати за нею як спадкоємцем другої черги за законом право власності на спадкове майно після смерті ОСОБА_12, а саме: ? частину квартири № АДРЕСА_1.

У квітні 2016 року ОСОБА_6 звернулася з позовом до виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, третя особа - ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно.

Позовна заява ОСОБА_16 мотивована обставинами та доводами, аналогічними викладеним у позовних заявах ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Разом із цим ОСОБА_6 зазначала, що є рідною сестрою ОСОБА_13 та, відповідно, спадкоємцем другої черги за законом після її смерті. Стверджувала, що своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13, однак отримала відповідь нотаріуса про те, що для видачі свідоцтва про право на спадщину необхідно подати належним чином зареєстровані правовстановлюючі документи на спадкове майно.

У зв'язку зі зверненням інших спадкоємців другої черги до суду з такими ж вимогами ОСОБА_6 просила визнати за нею право власності на ? частку квартири № АДРЕСА_1 у м. Іллічівську Одеської області після смерті її сестри ОСОБА_13

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 08 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_16 об'єднано в одне провадження з позовними заявами ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рідний брат померлої ОСОБА_13, ОСОБА_8, у квітні 2016 року також звертався до суду з аналогічними позовними вимогами, однак у зв'язку з його смертю ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 31 серпня 2016 року роз'єднано поєднані в одному провадженні позови ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_16 з позовом ОСОБА_8; провадження у справі за позовом ОСОБА_8 зупинено до вирішення питання про вступ у справу правонаступників.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 31 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_16 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачі не надали доказів того, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за життя зверталися до органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду з належно оформленою заявою про приватизацію спірної квартири, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволені було незаконно відмовлено.

Суди також посилалися на те, що наявність у позивачів оригіналу заяви, на якому відсутні відомості про орган приватизації, а також те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не зверталися з приводу порушень їх прав під час приватизації квартири, свідчить про те, що вони не подавали до органу приватизації відповідної заяви, а наявність у них наміру приватизації спірної квартири, що не був ними реалізований, не свідчить про виникнення права власності на квартиру.

Крім того, суд першої інстанції також зазначав, що приватизаційні платіжні доручення від 11 листопада 1994 року № № 440193, 140194, згідно з якими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 переказали належні їм суми майнових приватизаційних сертифікатів в розмірі по 1 млн 50 тис. крб організації орендаторів орендного підприємства «Антарктика», підтверджують лише їх участь у приватизації державного майна, а не спірної квартири.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт реалізації ОСОБА_12 та ОСОБА_13 наміру приватизувати спірну квартиру підтверджується, зокрема, заявою про приватизацію, яка містить відбиток печатки Чорноморського виробничого об'єднання рибної промисловості «Антартика», підписи заявників та керівника підприємства по обслуговуванню житла.

ОСОБА_4 зазначала, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували до спірних правовідносин положення Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення таких правовідносин. Зокрема, посилалася на те, що статтею 15 цього Закону було передбачено право наймача жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та членів його сім'ї придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу.

ОСОБА_4 стверджувала, що суди не надали оцінки платіжним дорученням від 11 листопада 1994 року № № 440193, 440194, згідно з якими ОСОБА_12 та ОСОБА_13 переказали грошові кошти за майновий сертифікат, що свідчить про перерахування коштів за майно. Також зазначала, що суди не оглянули оригіналів цих документів, тоді як вони доводять, що перерахування коштів відбулося в 1994 році - бланк виконаний на папері, що вже втратив колір у зв'язку зі спливом часу.

При цьому у касаційній скарзі зазначено, що згадані приватизаційні платіжні доручення свідчать про викуп спірної квартири на підставі статті 15 Закону України «Про власність».

Крім того, ОСОБА_17 посилалася на те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13, оформивши заяву про передачу у власність спірної квартири, здійснили дії щодо її викупу та фактично викупили її у підприємства, на балансі якого вона перебувала, - Чорноморського виробничого об'єднання рибної промисловості «Антарктика».

07 серпня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області, що є правонаступником Іллічівської міської ради Одеської області, на касаційну скаргу.

У запереченнях зазначено, що посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 набули права власності на спірну квартиру двома взаємовиключними способами: шляхом безоплатної приватизації та шляхом викупу за майновим сертифікатом свідчить про невпевненість особи, що подала касаційну скаргу, в приватизації квартири жодним із цих способів.

Також зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили обставини справи та дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не зверталися до органу приватизації із заявою про приватизацію спірної квартири.

Крім того, заперечення містять посилання на те, що загальна площа спірної квартири становить 36,7 кв. м, житлова - 19,05 кв. м. Статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначена норма безоплатної приватизації на одну особу 21 кв. м. та додатково 10 кв. м на сім'ю, а сім'я спадкодавців складалась з двох осіб; статтею 6 цього Закону визначено, що однокімнатні квартири передаються у власність безкоштовно. Тобто ОСОБА_12 та ОСОБА_13 мали право на приватизацію спірної квартири без будь-яких доплат.

У зв'язку з викладеним виконавчий комітет Чорноморської міської ради Одеської області просив відхилити касаційну скаргу ОСОБА_4, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд, розглянувши матеріали справи, дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Судами встановлено, і про це свідчать матеріали справи, що 14 листопада 1970 року ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зареєстрували шлюб.

Згідно з приватизаційними платіжними дорученнями від 11 листопада 1994 року № № 440193, 140194 ОСОБА_12 та ОСОБА_13 переказали належні їм суми майнових сертифікатів в розмірі по 1 млн 50 тис. крб кожен організації орендаторів орендного підприємства «Антарктика».

Ув матеріалах справи також наявна копія заяви ОСОБА_12 про передачу у власність квартири від 14 листопада 1994 року.

Згадана заява адресована керівнику органу приватизації (конкретну назву органу не зазначено); заява містить адресу наймача квартири ОСОБА_12: АДРЕСА_1, підпис наймача та ОСОБА_13 У заяві з посиланням на Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначено, що сім'ї наймача встановлено пільгу по безоплатній передачі житла; вказано, що вартість надлишків загальної площі квартири (будинку) наймач зобов'язується сплатити грошима одноразовим внеском (в розстрочку терміном на ________ років); уповноваженим власником квартири визначено ОСОБА_12

До заяви додано довідку про склад сім'ї наймача, у якій не заповнена графа для підпису уповноваженої особи органу приватизації та порожнє місце для відбитку печатки органу приватизації. Довідка підписана керівником підприємства по обслуговуванню житла та містить відбиток печатки цього підприємства.

30 грудня 1996 року відомчий житловий будинок АДРЕСА_1 було передано до комунальної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_12 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_13

11 квітня 2014 року в Іллічівській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу № 99/2014 до майна померлої ОСОБА_13

До нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_13 звернулися її рідні брати ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_18, рідна сестра ОСОБА_6, племінниця ОСОБА_4, двоюрідний онук ОСОБА_10

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 18 червня 2014 року, зокрема, продовжено ОСОБА_5 строк для прийняття спадщини, пропущений з поважних причин, визначено їй додатковий строк 3 місяці (з дня набрання чинності рішенням суду) для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті її брата ОСОБА_12

Зазначене рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2015 року.

Після смерті ОСОБА_13 квартира № АДРЕСА_1, в якій вона проживала, на підставі рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області від 28 березня 2014 року була переведена в розряд службових та надана ОСОБА_7

28 березня 2014 року ОСОБА_7 видано ордер на вселення в спірну квартиру. Цього ж дня ОСОБА_7 зареєструвала своє місце проживання в цій квартирі та 01 квітня 2014 року уклала договір найму квартири.

У зв'язку з тим, що в спірній квартирі проживали двоюрідний онук померлої ОСОБА_13, ОСОБА_10, та його дружина ОСОБА_11, які відмовлялися звільнити приміщення, ОСОБА_7 звернулася з позовом до них, третя особа - виконавчий комітет Іллічівської міської ради Одеської області, про виселення без надання іншого жилого приміщення.

У свою чергу, ОСОБА_10 звернувся із зустрічним позовом до виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області, ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4, про скасування рішення виконавчого комітету та визнання недійсним ордера на вселення у службову жилу площу.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 20 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_10 задоволено.

Визнано недійсним ордер від 28 березня 2014 року № 01 серії ІГ, виданий виконавчим комітетом Іллічівської міської ради Одеської області на ім'я ОСОБА_7

Скасовано рішення виконавчого комітету Іллічівської міської ради Одеської області від 27 березня 2014 року № 86 «Про переведення в розряд службових квартири № АДРЕСА_1 м. Іллічівська та надання її ОСОБА_7».

Зазначене рішення суду мотивовано тим, що оспорювані ордер та рішення виконавчого комітету видані з порушенням частини другої статті 58 ЖК УРСР, відповідно до якої ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Спірне жиле приміщення вільним не було, оскільки в ньому проживали особи, які вважали себе спадкоємцями наймача цієї квартири.

Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Частиною третьою статті 10 та частиною першої статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положення аналогічного змісту містить і ЦПК України 2004 року.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Згідно з частиною першою статті 2 цього Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

Частинами першою - третьою статті 8 згаданого Закону передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Згідно з пунктами 18, 20, 21, 22, 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56, та чинного на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію; при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення; у довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло; відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються у державному підприємстві по обслуговуванню житла;оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданою до неї довідкою про склад сім'ї та займані приміщення, а також документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються.

З огляду на положення статей 1, 2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність доказів того, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зверталися до органу приватизації з належно оформленою заявою. Суди дослідили та надали оцінку заяві ОСОБА_12 про передачу у власність квартири від 14 листопада 1994 року та з урахуванням Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житло-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 та чинного на момент виникнення спірних правовідносин, дійшли висновку, що вона не свідчить про те, що процедура приватизації спірної квартири було розпочата.

За правилом статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У частині п'ятій пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду цим органом у строк, передбачений чинним законодавством, що становить 30 днів.

У тому, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним жилої площі, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13.

Ураховуючи те, що позивачі не надали належних, допустимих та безспірних доказів, що є їх процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), про звернення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду з належно оформленою заявоюпро приватизацію спірної квартири, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для визнання права власності позивачів на спірну квартиру в порядку спадкування є правильними.

Частиною другою статті 15 Закону України «Про власність», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Згідно з пунктом 9 Положення про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 19 травня 1989 року № 142 та чинного на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин, який бажає придбати в власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку.

З огляду на положення наведеної норми Закону та зазначеного порядку придбання громадянами у власність займаної квартири Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скаргипро те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 набули права власності на спірну квартиру в порядку, передбаченому частиною другою статті 15 Закону України «Про власність», чинного на момент виникнення спірних правовідносин, тобто шляхом викупу, оскільки будь-яких доказів набуття спадкодавцями позивачів права власності на квартиру в зазначений спосіб не надано.

Верховний Суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що способи набуття ОСОБА_12 та ОСОБА_13 права власності на спірну квартиру шляхом безоплатної приватизації та шляхом викупу, на які посилалися позивачі, є взаємовиключними.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка. Доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів, що перебуває за межами повноважень Верховного Суду.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик