Справа № 472/96/18
Провадження №2/472/160/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 червня 2018 року смт. Веселинове Миколаївської області
Веселинівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді - Орленко Л.О.,
судового засідання - Крамарчук Л.Б.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 3 смт. Веселинове у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №472/96/18 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
08 лютого 2018 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги позивач мотивує тим, що відповідно до трудової книжки на підставі наказу № 197 від 29.05.2013 року його було прийнято на роботу до Одеської філії Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» на посаду учня волочильника дроту. В подальшому під час просування по роботі був призначений волочильником дроту третього розряду в цех зварювального дроту, про що в трудовій книжці було зроблено відповідний запис.
21 листопада 2016 року він підписав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України. Термін дії контракту «До закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію».
02 грудня 2016 року наказом керівника Одеської філії ПАТ «ВО «Стальканат-Сілур» його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу у Збройні Сили України.
Звільнення з роботи вважає незаконним, оскільки відповідно до довідки, виданої 22.11.2017 року ТВО командира в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 № 2294, він з 26.11.2016 року по 07.11.2017 року безперервно брав участь в антитерористичній операції та забезпечував захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а відповідно до довідки ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 від 13.07.2017 року № 1786/м з 16.04.2017 року і по даний час він безпосередньо приймає участь в антитерористичній операції.
Таким чином, на момент його звільнення Одеською філією ПАТ «ВО «Стальканат-Сілур» він був прийнятий на військову службу в особливий період та перебував в зоні антитерористичної операції.
Позивач зазначає, що згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України особу можна звільнити з роботи, крім випадків, визначених ст. 119 КЗпП України.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, яка діяла на момент звільнення його з роботи, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізаційної та/або введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Позивач вважає дії Одеської філії ПАТ «ВО «Стальканат-Сілур» незаконними щодо його звільнення з роботи, оскільки на час укладення контракту існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, на нього поширюються гарантії, визначені частиною 3 статті 119 КЗпП України, тому його звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, в зв`язку з чим просить суд поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік, починаючи з 03 грудня 2016 року.
В судовому засіданні 06 червня 2018 року позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позов підтримали повністю та просили його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. При цьому зазначили, що наказом № 197 від 29.05.2013 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Одеської філії ПАТ «ВО «Стальканат-Сілур» на посаду учня волочильника дроту. З 16 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був призначений волочильником дроту до цеху зварювального дроту. 21 листопада 2016 року він підписав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України. Термін дії контракту «До закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію». 02 грудня 2016 року наказом ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» № 4571-К/ДЛ ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу у Збройні Сили України. Оскільки ОСОБА_1 на момент його звільнення з роботи безпосередньо брав учать в антитерористичній операції в Донецькій області, м.Маріуполь, то його звільнення було незаконним, так як відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України він мав право на збереження на час служби місця роботи та посади. Тому, у відповідача не було підстав для припинення трудового договору за п.3 ст.36 КЗпП України. Вважають звільнення ОСОБА_1 з роботи незаконним та просять суд поновити його на роботі і стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік, починаючи з 03 грудня 2016 року.
27.06.2018 року позивач та його представник до суду не з`явилися, про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином. До суду надійшла заява від позивача та його представника про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення судової повістки 11 червня 2018 року. До суду 27 червня 2018 року від представника відповідача ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача зазначив, що відповідач надав усі пояснення з приводу заявленого позову у власному відзиві на позовну заяву, додаткових пояснень, інформації, що стосується заявлених позовних вимог, у відповідача не має. Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що позивач не відносився до працівників, на яких розповсюджуються гарантії ст. 119 КЗпП України, так як він не був прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, не прийнятий на службу за контрактом у разі оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, а отже позивача законно звільнено на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу. Звільнення було проведено на підставі норм діючого законодавства, тому вимушеного прогулу не відбувалося, а отже є підстави для відмови в задоволенні позову, про що відповідач просить суд.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , приймаючи до уваги відзив на позовну заяву відповідача, дослідивши докази у даній справі, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на підставі наказу № 197 від 29.05.2013 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 01 червня 2013 року учнем волочильника дроту до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур». 16 жовтня 2013 року ОСОБА_1 було переведено волочильником дроту третього розряду до цеху зварювального дроту, про що в трудовій книжці було зроблено відповідний запис.
21 листопада 2016 року ОСОБА_1 підписав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби у Збройних Силах України. Термін дії контракту «до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію».
02 грудня 2016 року наказом керівника Одеської філії ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» № 4571-К/ДЛ ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу у Збройні Сили України.
Відповідно до довідки, виданої 22.11.2017 року ТВО командира в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 № 2294, ОСОБА_1 з 26.11.2016 року по 07.11.2017 року безперервно брав участь в антитерористичній операції та забезпечував захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а відповідно до довідки ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 від 13.07.2017 року № 1786/м з 16.04.2017 року і по даний час він безпосередньо приймає участь в антитерористичній операції.
З наказом про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений у листопаді 2017 року та одразу після ознайомлення звернувся з заявою про надання йому правової допомоги. 28.11.2017 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держпраці в Одеській області з приводу незаконного звільнення позивача. По результатам інспекційного відвідування відповідача було з`ясовано, що під час прийняття рішення адміністрацією Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» про припинення трудового договору з ОСОБА_1 не враховані вимоги п.3 ст.36 КЗпП України та ч.3 ст.119 КЗпП України. Про результати інспекційного відвідування було повідомлено представника позивача листом 09.01.2018 року № 15/01-33-0263.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (в редакції на час прийняття спірного наказу про його звільнення з роботи) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною другою статті 39 вказаного Закону визначено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Крім того, на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 р., яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 р., яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду національної безпеки і оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Згідно з контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України від 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 підписав контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, термін дії якого до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію». (а.с.11).
Як вбачається з довідки, виданої 22.11.2017 року ТВО командира в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 № 2294, ОСОБА_1 з 26.11.2016 року по 07.11.2017 року безперервно брав участь в антитерористичній операції та забезпечував захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а відповідно до довідки ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 від 13.07.2017 року № 1786/м ОСОБА_1 з 16.04.2017 року і по даний час безпосередньо приймає участь в антитерористичній операції. (а.с.12-13).
З огляду на викладене, суд вважає, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 р., вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 р., прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.
Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18 березня 2014 р., почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент України не приймав.
Указами Президента України від 06.05.2014 року, від 21 липня 2014 р. та від 14 січня 2015 р. також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.
Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 411/2016 від 26 вересня 2016 р .
Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.
Разом з тим, запроваджені Радою національної безпеки та оборони України рішення щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Зважаючи на те, що рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 р., рішення про демобілізацію усіх призваних на службу військовослужбовців, в тому числі, які проходять таку службу за контрактом та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, Президентом України не приймалися, у державі і досі існує кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, тобто діє особливий стан.
Враховуючи, що на час укладення контракту особливий період не закінчився, а в країні існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, та оскільки саме з цим періодом та наявністю кризової ситуації частиною 3 статті 119 КЗпП України пов`язане право позивача на збереження за ним на час служби місця роботи та посади у Приватному акціонерному товаристві «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур», то у відповідача не було підстав для припинення з позивачем трудового договору за п.3 ст.36 КЗпП України.
З огляду на викладене, суд вважає, що звільнення позивача ОСОБА_1 відбулося з порушенням норм трудового законодавства, в зв`язку з чим він підлягає поновленню на роботі.
Частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Для здійснення розрахунку середнього заробітку слід керуватися положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 (далі - Порядок).
Зокрема, відповідно до абзаців 3, 4 п. 2 розділу ІІ Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу п. 4 цього Порядку.
Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
В силу пункту 8 Порядку розділу ІV нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Оскільки відповідно до довідки про доходи № 69 від 07.05.2018 року, наданої відповідачем, та згідно з розрахунковими листами, наданими позивачем, позивач у листопаді та жовтні 2016 року знаходився у відпустці та пропрацював відповідно один та три дні, то ці місяці не входять до розрахунку, а включається заробітна плата за вересень та серпень 2016 року.
Таким чином, звільнення позивача за п. 3 ст. 36 КЗпП України відбулося із порушенням вимог трудового законодавства, а тому позов ОСОБА_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає задоволенню.
Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст. 430 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню.
Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Як вбачається з матеріалів справи та пояснення позивача і його представника, копію спірного наказу про звільнення та трудову книжку в лютому 2017 року отримала дружина позивача через поштове відправлення, оскільки ОСОБА_1 в цей час знаходився в зоні антитерористичної операції. До суду позивач звернувся 08 лютого 2018 року. В позовній заяві позивач просить суд поновити строк звернення до суду за захистом свого права, оскільки він пропустив вказаний строк з поважних причин, - в зв`язку з участю в антитерористичній операції та неможливістю забезпечити своє право на судовий захист.
Суд вважає, що строк звернення до суду за захистом свого права був пропущений позивачем з поважної причини, оскільки відповідно до супроводжувального листа відповідача № 05/4 від 07.02.2017 року на адресу позивача було направлено поштове відправлення, яким надіслано оригінал трудової книжки та копію наказу про звільнення, а відповідно до довідки, виданої 22.11.2017 року ТВО командира в/ч НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_3 № 2294, ОСОБА_1 з 26.11.2016 року по 07.11.2017 року безперервно брав участь в антитерористичній операції та забезпечував захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а за даними довідки ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 від 13.07.2017 року № 1786/м ОСОБА_1 з 16.04.2017 року і по даний час безпосередньо приймає участь в антитерористичній операції. (а.с.12-13).
З наказом про звільнення ОСОБА_1 був ознайомлений у листопаді 2017 року та одразу після ознайомлення звернувся з заявою про надання йому правової допомоги. 28.11.2017 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Держпраці в Одеській області з приводу незаконного звільнення позивача. Про результати інспекційного відвідування було повідомлено представника позивача листом 09.01.2018 року № 15/01-33-0263.
За такого суд вважає, що строк звернення до суду був пропущений позивачем з поважних причин, а тому підлягає поновленню.
В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
З аналізу наведених норм суд дійшов висновку, що оскільки позивач в силу п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за даним позовом, такий збір, який підлягав сплаті в суді, необхідно стягнути з відповідача, що за ставками, визначеними підпунктами 1,2 пункту 1 ст.4 вказаного закону становить: 1409, 60 грн. по 704,80 грн. за вимоги немайнового характеру (поновлення на роботі) та майнового характеру ( стягнення заробітної плати).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 6, 7, 10, 11, 12, 13, 19, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 259, 263-265, 268, 274, 279, 430 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 на посаді волочильника дроту цеху зварювального дроту Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» з 2 грудня 2016 року
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді волочильника дроту цеху зварювального дроту Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» з 2 грудня 2016 року та стягнення з Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць в сумі 5088 грн. 16 коп., яка визначена без врахування утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів, - допустити до негайного виконання.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» (місцезнаходження юридичної особи: індекс:65007, м.Одеса, вул. Водопровідна, 16, код ЄДРПОУ 26209430) в дохід держави 1409 (одну тисячу чотириста дев`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.
Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Веселинівський районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, а в разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Веселинівського районного суду
Миколаївської області Л.О. Орленко