Постанова
Іменем України

26 червня 2018 року
м. Київ

справа № 760/2461/17-ц
провадження № 61-116св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:
заявник ОСОБА_1 ,
представник заявника ОСОБА_2 ,
заінтересовані особи: Міністерство оборони України, Генеральний штаб Збройних Сил України, Державна служба України в справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Міністерство соціальної політики України,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року в складі суддів: Волошиної В. М., Панченко М. М., Музичко С. Г.,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту її участі в бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 02 вересня 2014 року до 10 травня 2016 року в Луганській та Донецькій областях, заінтересовані особи: Міністерство оборони України, Генеральний штаб Збройних Сил України, Державна служба України в справах ветеранів війни та учасників антитерористичної операції, Міністерство соціальної політики України.

Заява мотивована тим, що 02 вересня 2014 року вона прибула в зону проведення антитерористичної операції (далі - АТО) в Луганській області, а саме в с. Половинково, де надала копію свого паспорта та ідентифікаційного коду та написала заяву про зарахування її до добровольчого батальйону «Айдар».

Перебуваючи в зоні АТО, займалася аеророзвідувальною діяльністю, виконувала накази командира батальйону «Айдар» ОСОБА_3 , а через два тижні повернулася до м. Києва для придбання нової техніки для аеророзвідки.

Повернулася в зону АТО в жовтні 2014 року, перебувала в околицях м. Щастя, виконувала накази командира батальйону щодо проведення аеророзвідки місцевості.

Під час знаходження в зоні АТО протягом листопада-грудня 2014 року до неї зверталися польові командири батальйону «Айдар» з проханням провести аеророзвідку місцевості для виявлення сил противника.

В січні 2015 року вона створила громадську організацію «Центр підтримки аеророзвідки» для консолідації сил добровольців, підготувала близько 150 фахівців, які працюють в зоні АТО.

В цьому ж місяці на прохання польових командирів батальйону Добровольчого українського корпусу «Правий сектор» проводила аеророзвідку місцевості поблизу Донецького аеропорту, в лютому 2015 року виконувала завдання з аеророзвідки для 58 ОМБР в околицях м. Донецька.

Протягом квітня-травня 2016 року здійснювала аеророзвідувальну діяльність поблизу м. Авдіївка Донецької обл.

З невідомих причин вона не була внесена до списків особового складу батальйону «Айдар», який має статус офіційного військового формування в складі Збройних Сил України, а його члени оформлялися в якості військовослужбовців та вносилися до списків особового складу батальйону.

Зазначала, що державою визнавалася участь батальйону «Айдар» в захисті країни на боці сил АТО, їх діяльність не заборонялася, однак бійці батальйону, в тому числі вона, не можуть отримати соціальних гарантій держави, які мають військовослужбовці та інші призвані у встановленому законом порядку особи.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року в складі судді Шереметьєвої Л. А. заяву ОСОБА_1 задоволено. Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приймала участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 02 вересня 2014 року до 10 травня 2016 року в Луганській та Донецькій областях.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приймала участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 02 вересня 2014 року до 10 травня 2016 року в Луганській та Донецькій областях і не має можливості захистити права, які заявник вважає порушеними, іншим шляхом через відсутність відповідного державного правового механізму вирішення спірного питання у позасудовий спосіб, у зв`язку із чим заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника Міністерства оборони України Дорожинської Анни Дмитрівни, задоволено. Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що Порядком надання статусу учасника бойових дій (приймання участі у бойових діях) особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413, передбачено, що питання надання статусу учасника бойових дій розглядається відомчою комісією того відомства, у складі якого особа брала участь в антитерористичній операції і у разі, якщо при розгляді відомчою комісією документів заявника виникне спір, що потребує міжвідомчого врегулювання, тільки ця відомча комісія може внести на розгляд міжвідомчої комісії питання надання статусу учасника бойових дій. Оскільки ОСОБА_4 до комісії не зверталась і будь-яке рішення передбаченої законом комісії щодо відповідних вимог заявника не приймалось, суд апеляційної інстанції вказав, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту її участі в бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 02 вересня 2014 року до 10 травня 2016 року в Луганській та Донецькій областях задоволенню не підлягає.

У касаційній скарзі, поданій 18 грудня 2017 рокудо Верховного Суду, ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту її участі в бойових діях, який може бути установлено в порядку окремого провадження, і заявник, на її думку, не порушувала питання про надання їй статусу учасника бойових дій, у зв`язку із чим скаржник вважає невірними висновки суду апеляційної інстанції про те, що остання має право реалізувати порушене питання за процедурою, встановленою Порядком надання статусу учасника бойових дій (приймання участі у бойових діях) особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення. Зазначаючи про необхідність звернення ОСОБА_1 до відповідної комісії із заявою про надання їй статусу учасника бойових дій, суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, установив спір про право і мав згідно вимог частини шостої статті 235 ЦПК України в попередній редакції залишити без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту. Зазначено про невідповідність обставинам справи висновків апеляційного суду про те, що діяльність заявника в зоні АТО була виключно волонтерською. Крім того, скаржник подавала заяву про зарахування її до добровольчого батальйону «Айдар», однак з невідомих причин вона не була внесена до списків особового складу батальйону «Айдар», який має статус офіційного військового формування в складі Збройних Сил України, а його члени оформлялися в якості військовослужбовців та вносилися до списків особового складу батальйону. Скаржник указала, що 11 грудня 2017 року їй було видано посвідчення учасника бойових дій № НОМЕР_1 , що, на її думку, підтверджує факт законності її зверненням із заявою про встановлення факту участі в бойових діях та незаконності рішення апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року.

У березні 2018 року Міністерство оборони України, в особі представника Калюжного А. П., подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судом апеляційної інстанції встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. Зазначено, що згідно статті 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України. Указано, що суд апеляційної інстанції дійшов вірних висновків у даній справі, оскільки рішення про надання статусу учасника бойових дій, тобто статусу особи, яка брала участь в бойових діях, що просила встановити ОСОБА_1 , віднесено до компетенції комісій з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, і скаржник не довела того, що зверталася до відповідної комісії для реалізації права, яке вважає не визнаним, у передбаченому законом порядку. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено, й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Указом в.о. Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Відповідно до статті 1 Закону У країни «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Відповідно до частини першої статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Судами встановлено, що звертаючись до суду із заявою про встановлення факту участі у бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 02 вересня 2014 року до 10 травня 2016 року в Луганській та Донецькій областях, ОСОБА_1 зазначала, що з вересня 2014 року вона прибула добровольцем в зону проведення антитерористичної операції, написала заяву про зарахування її до добровольчого батальйону «Айдар», займалася аеророзвідувальною діяльністю, виконувала накази командира батальйону «Айдар», який має статус офіційного військового формування в складі Збройних Сил України, але з невідомих причин не була внесена до списків особового складу батальйону «Айдар».

Участь заявника в указаний нею період часу в бойових діях на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областей в складі батальону «Айдар» та інших військових формувань підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які зазначили, що одночасно з заявником приймали участь у бойових діях, знаходилися на тимчасово окупованих територіях і є учасниками бойових дій, надавши суду для огляду відповідні посвідчення, видані Управлінням персонального штабу командування Сухопутних військ України.

Свідок ОСОБА_5 підтвердив зокрема, що перебував у зоні АТО та приймав участь у бойових діях протягом квітня-жовтня 2014 року, а в подальшому супроводжував групи волонтерів та вантажі, які були необхідні та потрібні в військових частинах та добровольчих батальйонах у зоні бойових дій. Неодноразово зустрічався з заявником, яка займалася аеророзвідкою в зоні АТО як у батальоні «Айдар», так і інших частинах.

Свідок ОСОБА_7 окремо зазначила, що заявник спочатку приймала участь у бойових діях як боєць, а в подальшому стала приїздити як волонтер. Підтвердила надання заявнику наказів командуванням батальону «Айдар» та виконання нею бойових завдань з аеророзвідки території. Зазначила, що заявником надавалися документи для зарахування її в батальон, однак чому вона не була зарахована, не знає, не дивлячись на те, що фактично вона була в складі батальону та виконувала бойові завдання.

Участь заявника в бойових діях підтвердили в судовому засіданні також свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які також є учасниками бойових дій, що підтверджено виданими їм посвідченнями.

На підтвердження обставин, викладених у заяві про встановлення юридичного факту заявник надала суду документи волонтерської діяльності.

В судовому засіданні апеляційної інстанції заявник пояснила, що вона не зверталася до компетентної комісій з приводу її участі в бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 02 вересня 2014 року до 10 травня 2016 року в Луганській та Донецькій областях.

Пунктом 3 частини першої статті 3 Закону України «Про основи національної безпеки України» об`єктами національної безпеки, зокрема, є держава, конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.
Суб`єктами забезпечення національної безпеки, в тому числі, є громадяни України, об`єднання громадян (стаття 4 Закону України «Про основи національної безпеки України»).

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сімей.

Комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій із числа осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, приймають рішення щодо визнання громадян учасниками бойових дій на підставі документів, які визначені пунктом 11 Положення про комісії Міністерства оборони України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 травня 2015 року № 200, та пунктом 4 Порядку надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413.

Обґрунтовуючи необхідність встановлення факту її участі в бойових діях під час проведення антитерористичної операції в період з 02 вересня 2014 року до 10 травня 2016 року в Луганській та Донецькій областях, ОСОБА_1 посилалась на те, що від встановлення цього факту залежить виникнення її права на отримання соціальних гарантій держави, які мають військовослужбовці та інші призвані у встановленому законом порядку особи.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Способи захисту порушеного права передбачені статтею 16 ЦК України.

Незважаючи на те, що перелік способів захисту порушеного права не є вичерпним, обраний позивачем спосіб має бути таким, який у разі задоволення позову вирішить спір по суті та відновить права заявника, які були порушені. Встановлення певних фактів при розгляді справи не може розглядатися як кінцева мета вирішення спору між сторонам.

Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (змінами та доповненнями) не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_4 не зверталась до комісії з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій щодо вирішення питання, яке порушено у її заяві в даній справі і вказавши, що рішення відповідної комісії щодо вимог заявника не приймалось, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту її участі в бойових діях задоволенню не підлягає.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту її участі в бойових діях, і не порушувала питання про надання їй статусу учасника бойових дій. Такі доводи спростовуються змістом її заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, яка зводиться до доведення факту того, що ОСОБА_1 була учасником бойових дій, матеріалами справи, поясненнями свідків та висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо обставин, якими обґрунтована відповідна заява.

ОСОБА_1 вказувала, зокрема, на те, що захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення та у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, тобто посилалася на ті обставини, які визначені процедурою надання та позбавлення статусу учасника бойових дій згідно пункту 1 Порядку, надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року № 413.

Указане спростовує доводи касаційної скарги про незаконність висновків суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_1 має право реалізувати порушене питання за процедурою, встановленою указаним Порядком.

Не відповідають дійсності доводи касаційної скарги про те, що зазначаючи про необхідність звернення ОСОБА_1 до відповідної комісії із заявою про надання їй статусу учасника бойових дій, суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, установив спір про право, оскільки висновки суду апеляційної інстанції вказують на передчасність звернення ОСОБА_1 до суду із указаними вимогами у зв`язку із можливістю реалізувати описані в заяві права у спосіб, що визначений законом.

Доводи касаційної скарги про те, що вона безпідставно не була внесена до списків особового складу батальйону «Айдар», який має статус офіційного військового формування в складі Збройних Сил України, а його члени мали статус військовослужбовців та вносилися до списків особового складу батальйону, не містять підстав для скасування оскарженого судового рішення у даній справі, оскільки справа, яка розглядається, не стосується вимог ОСОБА_1 до компетентних органів батальйону «Айдар» щодо порушення останнім будь-яких прав скаржника.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення суду апеляційної інстанції містить висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик