РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2018 року Провадження №2/425/11/18

Справа №425/2247/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого судді Коваленка Д.С., секретар: Гайворонська І.В., за участю позивача: ОСОБА_1, відповідача: ОСОБА_2 та його представника: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на час навчання,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4, у розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку, але не менше прожиткового мінімуму на одну особу щомісяця, починаючи від дня предявлення позову до суду і до закінчення навчання до 30 червня 2019 року.

В судове засідання, призначене на 09 січня 2017 року на 10 годину, сторони не зявились. Представник відповідача подав заяву, якою просив розгляд справи здійснити без його участі та участі його представника.

За таких обставин, а також в силу положень частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. При цьому, з огляду на положення статті 223 ЦПК України суд не бачив перешкод розглянути справу без участі позивача.

За час розгляду справи, суд 02 листопада 2017 року задовольнив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи для надання йому можловсті отримати правову допомогу, а 15 листопада 2017 року аналогічне клопотання позивача. А 14 грудня 2017 року розгляд справи не відбувся у зв`язку із першою неявкою без поважних причин позивача, а також оскільки суд задовльнив клопотання представника відповідача про надання додаткового часу для отримання і подання суду нових доказів.

Позиція позивача полягала у тому, що їх спільна із відповідачем дитина, продовжує навчання на денному відділенні вищого навчального закладу, і у зв`язку із цим потребує матеріальної допомоги. Вільний час їх донька присвячую навчанню, тому не має можливості працевлаштуватись і матеріально себе забезпечувати. Донька постійно мешкає із позивачем. Матеріальної допомоги, яку вона надає доньці недостатньо, оскільки у 2010 року спільній з відповідачем дитині, було встановлено захворювання на тяжку форму інсулінозалежного цукрового діабету з високим ступенем ризику, у зв'язку із зазначеним захворюванням дитині була встановлена інвалідність. Навчання та лікування дитини погребує постійних матеріальних затрат, але відповідач, який має можливість надавати допомогу на утримання дитини, добровільно її не здійснює. Тому слід стягнути з відповідача аліменти на час навчання на утримання дитини.

Позиція відповідача та його представника полягала в тому, що позивачка в обґрунтування позову вказувала на те, що донька потребує матеріальної допомоги у звязку із навчанням, але не вказує конкретні затратні частини які маються у звязку із навчанням і в матеріалах справи відсутні докази, які б обґрунтовували позовні вимоги (розмір до стягнення). Більш того позивач не зазначає розмір своїх доходів та не зазначає чи отримує дитина допомогу по інвалідності. Однак керуючись принципами розумності та справедливості, відповідач вважає за можливе надавати дитині ОСОБА_4 допомогу у зв'язку із навчанням в розмірі однієї десятої частини від його заробітку, оскільки саме ця сума є затратною частиною у зв'язку з нявчанням: проїзд, харчування та інше. Відомостей про те, що дитина проживає в гуртожитку та інші витрати позивачем не надано так само як і доказів. Відповідач працює на ВП «Шахта ім. Г.Г. Капустіна», але заробітну плату отримує не в повному обсязі та підприємство має заборгованість з виплати заробітної плати. А тому відповідач просить або відмовити у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю, або задовольнити частково з урахуванням обставин, що викладені відповідачем та його представником у письмовій заяві.

А суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано у листопаді 1999 року (а.с. 4).

Під час перебування ними у шлюбі, 27 листопада 1997 року ОСОБА_5 народила доньку, яку вони назвали ОСОБА_4, про що свідчить надана позивачем копія свідоцтва про народження, в якому в графі батьки, батьком записаний ОСОБА_2, а матірю ОСОБА_1 (а.с.5).

ОСОБА_4, проживає разом із матірю: ОСОБА_5 та братом і вітчимом, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3,6,7,9).

З 01 вересня 2017 року, ОСОБА_6 навчається у Східноукраїнському національному університеті імені ОСОБА_7, на денній формі навчання (фінансування здійснюється за державним замовленням), яке розраховане з 01 вересня 2017 року по 30 червня 2019 року, і наразі, вона являється студентом першого курсу (а.с.3,8).

Згідно довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 14 листопада 2016 року, ОСОБА_4 встановлена друга група інвалідності (інвалідність с дитинства) (а.с.12).

Відповідач: ОСОБА_2, працює на посаді гірник підземний у відокремленому підрозділі Шахта імені ОСОБА_8 ПАТ Лисичанськвугілля, за що отримує щомісячну винагороду. Пенсіонером не являється, але отримує соціальні виплати у зв`язку із нещасним випадком на виробництві (а.с.32,34,51,54).

Згідно довідки відокремленого підрозділу Шахта імені ОСОБА_8 ПАТ Лисичанськвугілля від 19 грудня 2017 року № 461, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 станом на 19 грудня 2017 року, у період з грудня 2015 року по листопад 2017 року становить 12552 гривні 33 копійки (а.с.52).

Таким чином, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками повнолітньої дитини (доньки), виник спір щодо виконання ними батьківського обовязку з утримання своєї повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, який батько не виконує у добровільному порядку.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до положень частини другої статті 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.

Поряд з цим, згідно з положеннями частини першої статті 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років, за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Отже, тільки за наявності вказаних у частині першій статті 199 Сімейного кодексу України умов, як виключення із загального правила, обовязок батьків щодо утримання дитини після досягнення нею повноліття, може виникнути знову.

При цьому, застосовуючи вказану норму матеріального права, суд враховує розяснення надані Пленумом Верховного Суду України у постанові №3 від 15 травня 2006 року Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів , зокрема у пункті 20, в частині того, що: обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

У цій справі судом встановлено, що донька позивача і відповідача: ОСОБА_4 на день звернення позивача до суду досягла повних 18 років, але не досягла 23 років (а.с.5,7).

З першого вересня 2017 року ОСОБА_4 продовжила навчання у Східноукраїнському національному університеті імені ОСОБА_7, і являється студентом першого курсу. При цьому, навчання розраховано до 30 червня 2019 року (а.с.8).

Суд вважає встановленою і ту обставину, що ОСОБА_4 у звязку із навчанням має потребу у матеріальній допомозі, оскільки: вона навчається на денній формі, що потребує постійного додаткового витрачання часу на навчання і у домашніх умовах, на що вказує позивач, що виключає за загальним правилом, можливість отримання заробітку своєю працею для забезпечення себе навіть мінімально необхідними потребами для звичайної життедіяльності кожної людини (мінімальний набір продуктів харчування та набір непродовольчих товарів, а також мінімальний набір послуг), а матеріали справи не містять належних, достовірних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6, як виключення із загального правила, працює та отримує за це дохід або має будь-яке власне так зване "пасивне" джерело доходу (а.с.3).

Суд врахував аргументи відповідача в частині тих витрат, які на його думку слід розуміти такими, що є потребою при навчанні, і з наведеним відповідачем переліком можливих необхідних потреб у зв`язку із навчанням погоджується, але з мотивів викладених вище вважає їх неповними.

Разом з цим, і тут суд погоджується з відповідачем, що необхідність у задоволенні таких інших, ніж визначено судом потреб, у зв`язку із навчанням доньки, які наведені у позові та наведені відповідачем як такі, що можуть мати місце при навчанні, позивачем не доведено.

Що стосується рівня вартості визначених судом вище мінімально необхідних потреб, то тут суд послуговується положеннями статті 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2017 рік та Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" якими встановлено розмір прожиткового мінімуму на одну особу, на місяць (який є вартісної величиною достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоровя набору продуктів харчування, непродовольчих товарів, набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості стаття 1 Закону України Про прожитковий мінімум).

Також, суд вважає доведеним і те, що ОСОБА_9, як батько ОСОБА_10, має можливість надавати доньці матеріальну допомогу, оскільки він має постійне місце роботи, щомісячний дохід, який в декілька разів перевищує мінімальну заробітну плату, встановлену законом, хоча суд і зважає на те, що з отриманням цього доходу у повному обсязі, у ОСОБА_9 виникають певні складнощі, що суд бере до уваги (а.с.52,54).

Тож за таких обставин, суд вважає що у відповідача, як батька ОСОБА_6 дійсно виник обовязок з її утримання внаслідок продовження донькою навчання та потребою у звязку із цим у матеріальній допомозі, оскільки забезпечити себе самостійно роботою із власним доходом, через характер навчання, вона себе не може.

В силу положень частини третьої статті 199 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню доньку чи сина, які продовжують навчання, мають як самі дочка чи син, які продовжують навчання, так і той із батьків, з якими вони проживають.

Враховуючи викладене та те, що ОСОБА_6 проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.9), яка і подала позов (а.с.3), суд вважає, що вона має право на стягнення аліментів з ОСОБА_2, на утримання доньки ОСОБА_6, як такої, що продовжує навчання і потребує у звязку із цим матеріальну допомогу, з дати подання позову і до припинення навчання, але не більше як до досягнення нею двадцяти трьох років.

Проте, вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають присудженню з відповідача, суд виходить з наступного:

По-перше, з огляду на положення частини 1 статті 198 та частини 2 статті 200 Сімейного кодексу України, суд виходить із того, що при наявності у дитини, яка продовжує навчання потреб, які виникли у зв`язку із таким навчанням, задоволення яких неможливе без матеріальної допомоги батьків, обидва батьки, якщо вони можуть надавати таку допомогу, повинні її надавати.

Як наслідок, суд виходить із того, що між батьками задоовлення потреб дитини повинно відбуватись на принципах рівності.

По-друге. Відповідно до положень частини першої статті 200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 182 Сімейного кодексу України обставинами, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів є стан здоров`я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність у нього рухомого та нерухомого майна, грошових коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

При вирішенні питання щодо розміру аліментів, враховуючи необхідність застосування положень частини першої статті 182 тільки разом з положеннями статей 198 і 199 вказаного кодексу, оскільки розмір аліментів при продовженні навчання дитиною, яка досягла повноліття, залежить в першу чергу від потреби у матеріальному забезпеченні, суд враховує, що розмір такої потребу повинен довести саме позивач з огляду на принцип змагальності цивільного процесу. При цьому, згідно положень частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зокрема, як вже вказувалось, суд вважає доведеною ту обставину, що ОСОБА_6 продовжує навчання в вищому навчальному закладі і має потребу у матеріальному щомісячному забезпеченні, але на рівні розміру прожиткового мінімуму на одну особу, на місяць, який передбачений законом.

Необхідність оплати ОСОБА_6 спеціальних витрат, які повязані з навчанням (як то, оплата проїзду до місця навчання, самого навчання чи придбання спеціального одягу, та інше), позивачем не доведено.

Суд враховує і вважає доведеним, що за своїм станом здоров`я, згідно довідки до огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААА № 501267 від 14 листопада 2016 року (дата чергового перегляду з 01 листопада 2017 року), ОСОБА_4, являється інвалідом дитинства з другою групою інвалідності. Має виражене обмеження життєдіяльності, перебуває на «д» обліку, рекомендованими заходами щодо працездатності вказано: Санаторно-курортне лікування та прийом ендокрінолу (а.с.12). Однак суд враховує, що згідно наданого суду документу, черговий перегляд повинен був відбутися з 01 листопада 2017 року, і доказів повторного огляду ОСОБА_6 суду не надано.

Тому суд вважає, що за таких обставин стан здоровя ОСОБА_6, не може бути врахований судом при визначенні розміру аліментів на її утримання саме у цій справі, оскільки конкретних вират пов`язаних із цим, позивачем не доведено.

Наявність інших обставин, які необхідно було б врахувати суду при визначенні розміру аліментів, позивачем не доведено.

Тож з огляду на все вище викладене, та те, що в силу положень частини 9 статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності і відповідно до моральних засад суспільства, суд не має жодних сумнівів у тому, що позов ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_11 аліментів на їх спільну доньку: ОСОБА_6 слід задовольнитит, але лише частково. Зокрема, тільки у розмірі 1/10 частини, а не 1/4 як просила позивач, від всіх видів його доходів, оскільки визначений судом розмір забезпечить надання відповідачем своїй доньці матеріальної допомоги для покриття майже половини доведених позивачем потреб, з якими суд погодився (а.с.49-54), а у наданні матеріальної допомоги в більшому розмірі суд відмовляє, оскільки такої необхідності позивачем не доведено. Як і того факту, що позивач не взмозі надати матеріальну допомогу для забезпечення іншої частини потреб.

Таким чином суд вважає, що аліменти у розмірі 1/10 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_2 будуть достатніми для задоволення потреб ОСОБА_4 на час навчання. При цьому з огляду на доведений позивачем обєм потреби ОСОБА_4 у матеріальній допомозі та доведеної можливості відповідача надати таку допомогу.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача, на користь позивача аліментів, на утримання повнолітньої доньки: ОСОБА_4, у розмірі 1/10 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 01 вересня 2017 року і до припинення донькою навчання, але не більше як до досягнення нею 23 років.

При цьому суд враховує, що позовні вимоги не можуть бути задоволенні із формулюванням до 30 червня 2019 року (дата закінчення розрахованого курсу навчання), оскільки припинення донькою навчання як юридичний факт для припинення стягнення аліментів на доньку, може мати місце і в інших випадках, наприклад відрахування студента, самостійне волевиявлення студента.

В силу положень пункту першого частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, також слід допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

З огляду на те, що позов підлягає задоволенню на користь позивача частково, а позивач звільнений від сплати судового збору, в силу положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до задоволеної частини вимог позивача, що складає 320 гривень.

Таким чином, керуючись статтями 2,19,23,34,43,49,133-142,211,213,217,220-222,244-248,258,259,263-265,268,272,273,351,352,354,355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на час навчання - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_3; ідентифікаційний номер: НОМЕР_2; адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4) аліменти на ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5) у розмірі 1/10 частини від всіх видів його доходу, щомісяця, починаючи стягнення з 01 вересня 2017 року і до припинення ОСОБА_4 навчання (у Східноукраїнському національному університеті імені ОСОБА_7), але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1; ідентифікаційний номер: НОМЕР_1; адреса зареєстрованого місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) судовий збір у розмірі 320 (триста двадцять) гривень, в дохід держави Україна в особі Державної судової адміністрації України (місцезнаходження: 01601, м.Київ, вулиця Липська, 18/5; ).

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 аліментів, в межах суми виплат за один місяць, допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили після закінчення тридцятиденного строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області, протягом тридцяти днів з дня складання повного рішення.

Повний текст рішення суду складено 12 січня 2018 року.

Суддя - Д.С. Коваленко