Справа № 372/5355/14-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/2825/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 1 15.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 серпня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.

суддів Сержанюка А.С., Суханової Є.М.

за участю секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області в м.Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, третя особа: Обухівська районна державна адміністрація про визнання договорів недійсними та зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними та зобовязання вчинити дії. 09 жовтня 2017 року доповнила (змінила) підстави позову шляхом викладення позовної заяви у новій редакції.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 29 жовтня 2013 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким вона отримала грошові кошти в позику і зобов'язалась до 29 жовтня 2014 року повернути відповідачеві суму в гривнях еквівалентну 149 тис. 600 євро.

Того ж дня сторони уклали договір іпотеки, яким забезпечено боргові зобов'язання позивача за вказаним договором позики. Предметом іпотеки визначено належний позивачу на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою Київська область, Обухівський район, Нещерівська сільська рада, «Дрімленд» садове товариство» обслуговуючий кооператив, будинок 41 (сорок один) на земельній ділянці площею 0,3744 га, наданій для ведення фермерського господарства.

29 жовтня 2013 року між тими ж сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким установлено порядок задоволення вимог відповідача в разі невиконання позивачем боргових зобов'язань за вказаним вище договором позики, зокрема передбачено, що іпотекодавець передає, а іпотекодержатель набуває право власності на зазначені житловий будинок та земельну ділянку.

За змістом договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателем за вказаними договорами виступив громадянин України ОСОБА_3, який не є банківською установою.

Позивач вважала, що договір іпотеки не відповідає вимогам законодавства України, оскільки його предметом зазначено житловий будинок та земельну ділянку, яка відноситься до категорії земель землі сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства. Таким чином, зміст договору іпотеки суперечить акту цивільного законодавства, статті 133 ЗК України, оскільки відповідно до цього договору заставодержателем зазначених земельних ділянок виступила фізична особа, яка не є банком.

Підставою для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя є та обставина, що він є похідним від договору іпотеки. Також самостійною підставою для визнання договору про задоволення вимог недійсним є те, що іпотекодержателем за цим договором виступив відповідач, не маючи статусу банку, тобто без достатньої спеціальної цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК України).

Крім того, позивач вважала, що спірний договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, всупереч вимогам ст. 55 Закону України «Про нотаріат», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу поза межами його нотаріального округу, оскільки місцезнаходження нерухомого майна, яке є предметом спірного договору Київська область, Обухівський район, місце реєстрації сторін спірного правочину Київська область (позивач) та місто Дніпропетровськ (відповідач).

З огляду на викладені обставини, позивач просила визнати недійсними зазначені правочини, зокрема договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 повернути їй оригінали правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04.10.2017 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі, як правонаступника, замість Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції у Київській області Обухівську районну державну адміністрацію (м. Обухів, вул. Малишка, 10) та залишено без розгляду вимоги, заявлені в позові (в редакції від 15.10.2015 року), а саме щодо скасування рішень державного реєстратора прав на нерухоме майно Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 квітня 2018 року позов було задоволено частково. Визнано недійсним Договір іпотеки, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 873, в частині, що стосується земельної ділянки з кадастровим номером :06:010:0145, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівького району Київської області.

Визнано недійсним Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 875, в частині, що стосується земельної ділянки з кадастровим номером :06:010:0145, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівького району Київської області.

Зобовязано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (номер свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю 3896) повернути ОСОБА_2 оригінали правовстановлюючих документів на нерухоме майно : оригінал договору купівлі-продажу земельної ділянки № 32208 від 29.12.2007 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 19, виданого 20.03.2009 року; оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку серії АЖ № 407978 від 20.03.2008 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржили рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

ОСОБА_2 оскаржує рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання недійсним у цілому Договору іпотеки від 29.10.2013 року і Договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 29.10.2013 року, а також в частині відмови ОСОБА_6 у позовних вимогах про зобовязання приватного нотаріуса повернути ОСОБА_7 оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія САК №286008, індексний номер 11014515, виданого Реєстраційною службою Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області 16.10.2013 року.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що звертаючись до суду, в якості правового обґрунтування підстав позову вона посилалась на порушення норм закону при укладенні оспорюваних договорів.

Обухівський районний суд Київської області ухвалюючи оскаржуване рішення погодився із доводами позивача та визнав, що під час укладення оскаржуваних договорів мало місце порушення ч. 4 ст. 133 Земельного кодексу України, однак при цьому не надав жодної правової оцінки тій обставині, що згідно зі ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, лише якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Однак договір іпотеки будинку не міг бути укладеним без передачі в іпотеку земельної ділянки, на якій він знаходиться, отже, на думку позивача, договір іпотеки мав бути визнаним недійсним у повному обсязі, тобто і в частині передачі в іпотеку житлового будинку.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині, в якій в задоволенні позову відмовлено та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Також наголошує на тому, що підлягають до задоволення у повному обсязі і її позовні вимоги про зобовязання приватного нотаріуса повернути їй правовстановлюючий документ на будинок.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

ОСОБА_3 оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 Просить в цій частині рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду просить залишити без змін.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що згідно умов договору іпотеки від 29.10.2013, а саме розділу «Визначення термінів» предмет іпотеки - нерухоме майно реєстраційний номер 31: житловий будинок, що знаходиться за адресою Київська область, Обухівський район, с/рада Нещерівська, «Дрімленд» садове товариство» обслуговуючий кооператив, будинок 41; земельній ділянка, що розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер 32231 86200:06:010:0145.

Окрім того, згідно п. 3 вказаного договору предметом іпотеки також визначається, як одне ціле, а саме житловий будинок та земельна ділянка.

ОСОБА_8 посилається на ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку», відповідно до якої якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавщо на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавщо в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею).

Також ОСОБА_8 зазначає, що згідно з п 5.17 глави 2 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 №296/5. будівля (споруда), включаючи обєкт незавершеного будівництва, що розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, передається в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

З аналізу наведених норм, на думку відповідача, вбачається, що земельна ділянка та будівля, яка на ній розташована, нерозривно пов'язані між собою, а отже іпотека щодо будівлі повинна поширюватись і на земельну ділянку, на якій вона розташована, і навпаки, причому навіть у тих випадках, коли предметом у договорі визначено лише один обєкт (або будівля, або забудована земельна ділянка). Зазначене підтверджується Верховним Судом України в ухвалі від 8 грудня 2010 року у справі № 6-50440 св10.

З матеріалів справи та умов договору іпотеки вбачається, що в іпотеку позивач передавала належний їй на праві власності будинок, що побудований на земельній ділянці з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. Відповідно до вимог ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» такий житловий будинок обов'язково підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій він розташований. Жодних обмежень або виключень щодо земель фермерського господарства ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» не містить. Такий підхід також обумовлений принципом слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована.

На думку ОСОБА_3, обмеження встановлені ст. 133 ЗК України, мають застосовуватись в тому випадку, коли предметом іпотеки виступатиме саме земельна ділянка сільськогосподарського призначення, тобто без будинку, який розташований на ній.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині того, що договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя відносно земельної ділянки є недійсним, не грунтуються на нормах чинного матеріального права.

Окрім того, звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Проте, суд першої інстанції не наводить жодного доводу та обгрунтування, що саме було порушено сторонами при вчиненні правочину. Сторонами договору іпотеки від 29.10.2013 є виключно ОСОБА_3 та ОСОБА_7 і вони особисто не вчиняли жодних дій, які б суперечили положенням ч. 1 ст. 203 ЦК України. Суд першої інстанції не вказує, які ж саме вимоги визначені в ч. 1 ст. 203 ЦК України, були порушені чи то ОСОБА_3 чи то ОСОБА_7 при посвідченні договору іпотеки.

Враховуючи те, що вимоги про зобовязання повернення правовстановлюючих документів є похідними і напряму залежать від недійсності договорів, то в цій частині незаконність рішення суду першої інстанції не потребує додаткового спростування.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в якому зокрема зазначає таке.

Подаючи та обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу ОСОБА_3 посилається на ту обставину, що у оскаржуваному договорі іпотеки та договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, як неподільним предметом іпотеки визначено земельну ділянку та житловий будинок. Позивач ОСОБА_7 із вказаним твердженням погоджується та вказане підтверджується змістом оскаржуваних договорів.

В якості правового обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 посилається на ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку».

При цьому висновки ОСОБА_3 зводяться до того, що якщо предметом іпотеки виступає житловий будинок розташований на земельній ділянці іпотека якої обмежена законом, відсутність у іпотекодержателя необхідного обсягу цивільної дієздатності виступати іпотекодержателем такої земельної ділянки не має жодного значення.

Такі доводи та висновки ОСОБА_3 повністю не відповідають змісту ст. 576 Цивільного кодексу України, ст.133 Земельного кодексу України та ст. 6 ЗУ «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 7 ст. 576 Цивільного кодексу України застава окремих видів майна може бути заборонена або обмежена законом.

Відповідно до ч.4 ст.133 Земельного кодексу України, заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них можуть бути лише банки.

Назва статті 6 ЗУ «Про іпотеку» «Умови передачі нерухомого майна в іпотеку» зобовязує дійти до зовсім протилежного висновку, оскільки слово «умови» за обставин коли власником і земельної ділянки і розташованого на ній житлового будинку є одна особа, вказує на обовязкову необхідність визначати предметом іпотеки землю та будинок. При цьому відсутність у потенційного іпотекодержателя необхідного обсягу цивільної дієздатності на прийняття у іпотеку земельної ділянки є перешкодою для укладення договору в цілому, а якщо такий договір все ж було укладено є підставою для визнання його недійсним, оскільки з урахуванням положень ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» неможливо допустити, що договір могло бути укладено без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).

Посилання ОСОБА_3 на ухвалу Верховного суду України від 08.12.2010 року у справі №6-50440св10 також є недоречним, оскільки у вказаній справі суд досліджував ситуацію, коли договір іпотеки було укладено щодо будинку розміщеного на приватизованій земельній ділянці, тобто вона перебувала у користуванні та до того ж у справі №6-50440св10 вказана земельна ділянка не відносилась до виду майна щодо якого застава обмежена чи заборонена законом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 жовтня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_2 отримала грошові кошти в позику і зобов'язалась до 29 жовтня 2014 року повернути ОСОБА_3 суму в гривнях, еквівалентну 149 тис. 600 євро.

Того ж дня сторони уклали договір іпотеки, яким забезпечено боргові зобов'язання позивача за вказаним договором позики. Предметом іпотеки визначено належний позивачу на праві власності житловий будинок, що знаходиться за адресою Київська область, Обухівський район, Нещерівська сільська рада, «Дрімленд» садове товариство» обслуговуючий кооператив, будинок 41 (сорок один) на земельній ділянці площею 0,3744 га, наданій для ведення фермерського господарства.

29 жовтня 2013 року між тими ж сторонами було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким установлено порядок задоволення вимог відповідача в разі невиконання позивачем боргових зобов'язань за вказаним вище договором позики, зокрема передбачено, що іпотекодавець передає, а іпотекодержатель набуває право власності на зазначені житловий будинок та земельну ділянку. Договір іпотеки та договір про задоволення вимог посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Відповідно до п. 1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, предметом за цим договором є нерухоме майно, іменоване далі майно, реєстраційний номер 3, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, Нещерівська сільська рада, «Дрімленд садове товариство» обслуговуючий кооператив, будинок 41 (сорок один); Земельна ділянка :06:010:0145, цільове призначення ведення фермерського господарства.

Іпотекодержателем за змістом договору іпотеки та договору про задоволення вимог іпотекодержателя виступив ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позов про визнання недійсним договорів іпотеки і забезпечення вимог іпотекодержателя в частині земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що будинок і земельна ділянка в оспорюваних договорах сторонами не було визначено як єдиний обєкт нерухомого майна, який складався із земельної ділянки та розташованого на ній житлового будинку. За таких обставин, суд вважав, що при укладенні оспорюваних договорів вбачається порушення ч. 4 ст. 133 ЗК України, яке є підставою для визнання недійсним добровільно укладених сторонами правочинів, в частині, що стосується саме земельної ділянки з кадастровим номером :06:010:0145, яка розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. В частині передачі в іпотеку житлового будинку, суд не визнав за можливе визнавати оспорювані договори недійсними.

Відмовляючи у визнанні оспорюваних договорів недійсними з підстав порушення нотаріусом, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат», суд першої інстанції виходив з того, що сукупністю наявних у справі доказів підтверджується наявність у ОСОБА_3 одного із місць проживання в м. Києві, тобто в місці укладення і виконання всіх договорів між сторонами, що узгоджується із положеннями ст.33 Конституції України, ст.ст. 29, 647 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Робоче місце приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 також розташоване в м. Києві.

За таких обставин, суд вважав, що при укладенні оспорюваних договорів не вбачається порушень статей 7, 13-1, 55 Закону України «Про нотаріат».

Судова колегія не може погодитись із висновками суду в частині того, що будинок та земельна ділянка не є одним обєктом договору іпотеки, отже договір іпотеки може бути визнаним недійсним в частині лише земельної ділянки виходячи з такого.

Відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування, зокрема, громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про фермерське господарство» землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.

За положеннями статті 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно із частиною четвертою статті 133 ЗК України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) може бути лише банк.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про іпотеку» іпотека земельних ділянок здійснюється відповідно до цього Закону. Заборони та обмеження щодо відчуження і цільового використання земельних ділянок, встановлені Земельним кодексом України, є чинними при їх іпотеці. Реалізація переданих в іпотеку земельних ділянок сільськогосподарського призначення при зверненні стягнення на предмет іпотеки здійснюється на прилюдних торгах. Покупцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення можуть бути особи, визначені Земельним кодексом України.

В правовому висновку, який викладений у Постанові Верховного Суду України від 14.06.2017 року у справі № 6-2973цс16 (суд розглядав саме дану цивільну справу, скасував попередні рішення та направив справу на новий розгляд) зазначено, що відповідно до статті 22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

За положеннями статті 31 ЗК України землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди.

Згідно із частиною четвертою статті 133 ЗК України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) може бути лише банк.

Вирішуючи спір, суди залишили поза увагою, що спірна земельна ділянка, яка передана в іпотеку на забезпечення зобовязань за договором позики, укладеним між фізичними особами, відноситься до категорії земель сільськогосподарського призначення та була надана позивачці для ведення фермерського господарства, та не зясували, чи фізична особа могла бути іпотекодержателем цієї земельної ділянки з урахуванням положень частини четвертої статті 133 ЗК України.

Таким чином, відповідно до частини четвертої статті 133 цього Кодексу спірна земельна ділянка не могла бути об'єктом оспорюваного договору іпотеки, оскільки її цільове призначення земля для ведення фермерського господарства.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована.

Тобто наведеною нормою передбачена обовязковість передачі в іпотеку як будинку, так і земельної ділянки, на якій він розташований. Але обовязковою умовою є належність цих обєктів одному власнику.

Відповідно до розділу «Визначення термінів» Договору іпотеки зазначено наступне: «В цьому Договорі визначені нижче терміни вживаються в такому значенні «Предмет Іпотеки» нерухоме майно реєстраційний номер 3: житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, с/рада Нещерівська, «Дрімленд садове товариство» обслуговуючий кооператив, будинок 41 (сорок один); Земельна ділянка, що розташована на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської власті, кадастровий номер :06:010:0145.»

Тобто в договорі предмет іпотеки визначений як єдине ціле будинок і земельна ділянка. Тому висновки суду про те, що будинок і земельна ділянка не є одним предметом іпотеки є помилковим. З таким висновком суду не погодились ні ОСОБА_9, ні ОСОБА_3 Також не погоджується і судова колегія.

Разом із тим, як було зазначено вище, спірна земельна ділянка не могла бути предметом іпотеки в силу вимог ст. 133 ЗК України. Отже, оскільки будинок і земельна ділянка повязані між собою, будинок не може бути переданий в іпотеку без передачі в іпотеку земельної ділянки, на якій він розташований і навпаки, не може бути передана в іпотеку земельна ділянка, без передачі в іпотеку розташованого на ній будинку. З врахуванням наведеного, судова колегія погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неподільності предмета іпотеки і у звязку із цим неможливості визнавати договори недійсними лише в частині. З цих же підстав судова колегія не може погодитись із доводами ОСОБА_3 про те, що якщо предмет іпотеки є неподільним, то навіть при незаконності передачі в іпотеку однієї із його складової, він не може бути визнаним недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 в частині відсутності підстав визнання недійсними договорів, передбачених ст. 203 ЦК України, судова колегія з ними не погоджується виходячи з того, що відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як встановлено судом, зміст правочину суперечить актам цивільного законодавства, зокрема ст.133 ЗК України.

Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи те, що зміст правочину суперечить ЗК України, це є окремою підставою для визнання його недійсним. При цьому ті обставини, що він на час укладення відповідав волі сторін, не має правового значення і не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

З врахуванням того, що суд першої інстанції визнав недійсними оскаржені договори частково, а також частково задовольнив позовні вимоги про повернення правовстановлюючих документів судова колегія вважає за необхідне скасувати рішення і ухвалити нове рішення про визнання оспорюваних договорів недійсними у повному обсязі .

Щодо позовних вимог до нотаріуса про повернення правовстановлюючих документів, то вони не підлягають до задоволення, оскільки єдиною підставою для таких позовних вимог ОСОБА_2 зазначає п.4.2.2. Договору про задоволення вимог іпотеко держателя. Разом із тим визнання цього договору недійсним вже є достатньою підставою для застосування наслідків його недійсності, в тому числі і повернення нотаріусом отриманих на зберігання документів. Зобовязання нотаріуса вчинити ці дії судовим рішенням може бути лише у випадку відмови нотаріуса у поверненні цих документів.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, то ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовом сплатила судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., замість 1920 грн. = (640*3), де 640 ставка судового збору за одну вимогу немайнового характеру, а як вбачається зі змісту змінених позовних вимог було заявлено три немайнові вимоги. Таким чином, з відповідачів, ОСОБА_10 та приватного нотаріуса ОСОБА_4, слід стягнути на користь ОСОБА_11 судовий збір у розмірі по 121 грн. 80 коп.

Іншу суму недоплаченого судового збору в розмірі 1676 грн. 40 коп. слід стягнути з відповідачів, ОСОБА_10 та приватного нотаріуса ОСОБА_4, в дохід держави. Зокрема, по 838 грн. 20 коп. з кожного з відповідачів.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_11 сплатила судовий збір в розмірі 2880 грн., враховуючи що колегія суддів дійшла висновку про задоволення її апеляційної скарги, то з відповідачів, ОСОБА_10 та приватного нотаріуса ОСОБА_4, слід стягнути на користь ОСОБА_11 судовий збір в розмірі по 1440 грн. з кожного.

Таким чином, загальна сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача становить 1561 грн. 80 коп. з кожного з відповідачів.

Так як колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ОСОБА_10 без задоволення, то питання про розподіл судових витрат за його апеляційною скаргою не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 квітня 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, третя особа: Обухівська районна державна адміністрація про визнання договорів недійсними та зобовязання вчинити дії задовольнити частково .

Визнати недійсним Договір іпотеки укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за номером 873 .

Визнати недійсним Договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 29 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за номером 875.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі по 1561 грн. 80 коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 судовий збір в розмірі по 838 грн. 20 коп. з кожного в дохід держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: