Справа № 377/893/16-ц Головуючий у І інстанції Малишенко Т.О.
Провадження № 22-ц/780/3232/18 Доповідач у 2 інстанції Фінагеєв В. О.
Категорія 46 21.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 серпня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 16 травня 2018 року та на додаткове рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом та просив зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні позивачем земельною ділянкою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання його здійснити відновлення меж між земельною ділянкою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_3 та земельною ділянкою, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, власником якої є ОСОБА_2, та перенести паркан на межу згідно правовстановлюючих документів, а саме: спільну існуючу межу між земельними ділянками, що надані у власність № 38 та № 37 АДРЕСА_1 перенести від т. А до т. Б у бік земельної ділянки № 37 на 0,94 м, а від т. В до т. Г у бік земельної ділянки № 37 на 0,93 м, довжина межі між точками А та В дорівнює межі між точками Б і Г і складає 29,99 мм згідно Додатка № 3 до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи № С-84 від 27 лютого 2018 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі державного акту про право власності на землю від 06 серпня 2004 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0600 га, яка розташована по АДРЕСА_1, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 13 грудня 2004 року на підставі рішення виконавчого комітету Славутицької міської ради ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, який розташований за зазначеною адресою. ОСОБА_2 є власником сусідньої земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована по АДРЕСА_2 на підставі державного акту від 12 лютого 2010 року. Фактичне користування сторонами земельними ділянками склалося давно. Однак, відповідач самовільно переніс паркан та змінив межу земельних ділянок. Дане питання було предметом розгляду у Славутицькій міській раді та 03 вересня 2014 року було прийнято рішення, згідно якого власників житлових будинків, розташованих за номерами 40, 39, 38 було зобов'язано у термін до 30 вересня 2014 року перенести межі земельних ділянок відповідно до державних актів. Справа також розглядалася судом у 2015 році. Для відновлення меж земельних ділянок згідно державного акту та генерального плану необхідно перенести існуючі межі земельних ділянок.

Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 16 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Додатковим рішенням Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2018 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по оплаті судової земельно-технічної експертизи у розмірі 8 640 грн.

В апеляційній скарзі на рішення суду 16 травня 2018 року ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що судовий експерт ОСОБА_4 надала висновок експерта від 27 лютого 2018 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, однак вона брала участь в якості спеціаліста та надала висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 23 серпня 2013 року. Особа набуває права та несе обов'язки судового експерта тільки після одержання нею ухвали про призначення експертизи. ОСОБА_4 повинна була брати участь у розгляді справи тільки у тій самій процесуальній якості. Експерт не заявила собі самовідвід та постановила експертний висновок поза законом. Судовий експерт не виконала усі поставлені в ухвалі суду питання, і як наслідок, висновок експерта № с-84 від 27 лютого 2018 року є нікчемним. Відповідач не отримав екземпляру письмових пояснень судового експерта, наданих на його клопотання. Під час судового засідання суд обмежив відповідача у запитаннях до судового експерта та не дослідив надану ним схему меж чотирьох земельних ділянок відповідно до кадастрових планів і фактичних меж. Суд не взяв до уваги пояснення представника позивача, який підтвердив відсутність накладення земельних ділянок № 37 та № 38.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2018 року ОСОБА_2 просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким скасувати додаткове рішення. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач зазначає, що експертом не виконані всі питання, які поставлені судом і як наслідок невиконана судова земельно-технічна експертиза, а висновок експерта є нікчемним. Суд не взяв до уваги заяву відповідача про відсутність у справі технічної документації земельної ділянки № 38, а також зауваження ОСОБА_2 про неможливість надати висновок земельно-технічної експертизи при відсутності технічної документації.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду та додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу державного майна об'єкта незавершеного будівництва, що продано на аукціоні: «Котедж МБК-6 поз. 24» від 12 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л.В., реєстр. № 4988, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області (продавець) зобов'язалося передати у власність громадянина України ОСОБА_3 (покупець) об'єкт незавершеного будівництва - Котедж МБК-6, поз. 24, який знаходиться за адресою: 07100, Київська область, м. Славутич, на земельній ділянці площею 0,06 га, питання відведення, купівлі або довгострокової оренди якої вирішується покупцем самостійно з місцевими органами влади в порядку, установленому чинним законодавством, і є об'єктом приватизації згідно з наказами Фонду державного майна України від 21 грудня 2001 року № 2372 і Регіонального відділення Фонду державного майна України по Київській області від 30 січня 2002 року № 5-27-1/2, а Покупець зобов'язався прийняти цей об'єкт незавершеного будівництва і сплатити за нього ціну відповідно до умов, що визначені у цьому договорі (а.с.5).

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0600 гектара, що розташована за адресою: м. Славутич, Чернігівський квартал, МБК-6, поз. 24, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд (юридична адреса розташування земельної ділянки АДРЕСА_1), що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_1 від 06 серпня 2004 року (а.с.8).

На підставі рішення виконавчого комітету Славутицької міської ради Київської області від 01 грудня 2004 року № 776 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13 грудня 2004 року, а саме на будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 264,7 кв.м., житловою площею 90,7 кв.м., який складається з 4-х кімнат. Право власності ОСОБА_3 на будинок зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 16 грудня 2004 року (а.с.6.).

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, що розташована за адресою: м. Славутич, Чернігівський квартал, МБК-6, поз.25, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських споруд (юридична адреса розташування земельної ділянки АДРЕСА_2) на підставі державного акту на право приватної власності на землю НОМЕР_2 від 12 лютого 2010 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10 виданого виконавчим комітетом Славутицької міської ради Київської області (а.с.52).

Відповідно до висновку експерта №С-84 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 27 лютого 2018 року спільні межі земельних ділянок № 38 та 37, визначені правовстановлюючими документами (Актами на право власності на землю) накладаються одна на одну (Дод. №3 літ. А, Б, Г, В, А).

Земельна ділянка № 37, яка належить ОСОБА_2 по площі фактично збільшена на 15 кв.м. та накладається на земельну ділянку № 38, яка належить ОСОБА_3.

Для усунення невідповідності необхідно спільну існуючу межу між земельними ділянками, що надані у власність № 38 та № 37 АДРЕСА_1 перенести від т. А до т. Б у бік земельної ділянки № 37 на 0,94 м, а від т. В до т. Г у бік земельної ділянки № 37 на 0,93 м, довжина межі між точками А та В дорівнює межі між точками Б і Г і складає 29,99 м (Див. дод. №3).

Площа земельної ділянки, яку пропонується виключити із землекористування власника ділянки №37 і передати власнику земельної ділянки № 38 в наслідок встановлення межової лінії, складає 28,0 кв.м. (а.с.97-101).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було порушено права позивача на користування належною йому земельною ділянкою, частину якої відповідач загородив парканом.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок і дотримуватись правил добросусідства.

Відповідно до вимог ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановлення твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно з вимогами ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є власниками суміжних земельних ділянок, які належать сторонам на підставі державних актів. Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказує на те, фактичне користування земельними ділянками між сторонами склалося давно. Однак, відповідач самовільно переніс паркан та змінив межу земельних ділянок.

На підтвердження зазначеної обставини позивач надав висновок експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, згідно якого спільні межі земельних ділянок № 38 та 37, визначених правовстановлюючими документами накладаються одна на одну. Земельна ділянка № 37, яка належить ОСОБА_2 по площі фактично збільшена на 15 кв.м. та накладається на земельну ділянку № 38, яка належить ОСОБА_3

За таких обставин, позивач довів факт порушення його прав відповідачем, яке полягає у зайнятті останнім частини земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3. У зв'язку з цим, межі між земельною ділянкою, яка знаходиться у власності ОСОБА_3, та земельною ділянкою, власником якої є ОСОБА_2, підлягають відновленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції 16 травня 2018 року та додаткове рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2018 року ОСОБА_2 фактично не погоджується з висновком експерта та зазначає, що судовий експерт ОСОБА_4 брала участь в якості спеціаліста та надала висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 23 серпня 2013 року. Особа набуває права та несе обов'язки судового експерта тільки після одержання нею ухвали про призначення експертизи. ОСОБА_4 повинна була брати участь у розгляді справи тільки у тій самій процесуальній якості. Експерт не заявила собі самовідвід та постановила експертний висновок поза законом.

Відповідно до вимог ст. 38 ЦПК України експерт, спеціаліст не можуть брати участі у розгляді справи та підлягають відводу (самовідводу) з підстав, зазначених у статті 36 цього Кодексу. Експерт або спеціаліст, крім того, не може брати участь у розгляді справи, якщо він перебував або перебуває в службовій або іншій залежності від учасників справи; з'ясування обставин, які мають значення для справи, виходить за межі сфери його спеціальних знань.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 39 ЦПК України з підстав, зазначених у статтях 36, 38 цього Кодексу, експерт, спеціаліст, зобов'язані заявити самовідвід.

Обставини, про які зазначає в апеляційній скарзі ОСОБА_2, не є підставою для відводу або самовідводу судового експерта у розумінні статей 36, 38 ЦПК України, а судова земельно-технічна експертиза була проведена судовим експертом ОСОБА_4 на підставі ухвали суду від 07 лютого 2017 року.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що судовий експерт не виконала усі поставлені в ухвалі суду питання, і як наслідок, висновок експерта № с-84 від 27 лютого 2018 року є нікчемним. Висновок експерта складений без використання технічної документації і у його тексті допущено виправлення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вимогам зазначеної статті закону, відповідач, не погоджуючись з висновком експертизи, не надав суду інших доказів, які б спростували зазначені експертом висновки щодо обставин, які мають суттєве значення для справи.

Крім того, зі змісту висновку судової земельно-технічної експертизи вбачається, що судовий експерт надав відповіді на поставлені в ухвалі про призначення експертизи питання. Виправлення, внесені експертом у висновок, не дають підстави вважати, що такий висновок є незаконним.

Крім того, відповідно до ст. 113 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Однак, будь-яких клопотань про призначення повторної чи додаткової експертизи ОСОБА_2 не заявляв.

Відповідач зазначає, що він не отримав екземпляру письмових пояснень судового експерта, наданих на його клопотання. Під час судового засідання суд обмежив відповідача у запитаннях до судового експерта.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі відповідач не вказує, яким чином зазначені процесуальні порушення вплинули на висновки суду щодо предмету спору та не просить суд апеляційної інстанції повторно допитати експерта для надання йому права задати необхідні на його думку запитання.

ОСОБА_2 також вказує на те, що суд не взяв до уваги пояснення представника позивача, який підтвердив відсутність накладення земельних ділянок № 37 та № 38, а також не дослідив надану відповідачем схему меж чотирьох земельних ділянок відповідно до кадастрових планів і фактичних меж.

Однак, у матеріалах справи міститься висновок експерта, в якому зазначено, що спільні межі земельних ділянок № 38 та 37, визначені правовстановлюючими документами, накладаються одна на одну. Крім того, до матеріалів справи було приєднано схему фактичного розташування кордонів земельних ділянок, яка надана відповідачем (а.с.127) і яка по суті не спростовує висновок експертизи.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до задоволення позову відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги не спростовують зазначених висновків, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідача судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем за проведення експертизи сплачено 8 640 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, ОСОБА_3 вказував на те, що суд не вирішив питання щодо стягнення на користь позивача витрат, які були понесені ним на проведення експертизи.

Відповідно до вимог статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи . До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані з залученням експертів та проведенням експертизи.

Відповідно до частини 6 статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до вимог частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Ухвалою від 07 лютого 2017 року по справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, оплату вартості якої було покладено на позивача.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 52 від 23 березня 2017 року ОСОБА_3 сплатив за послуги експертизи 8 640 грн. (а.с.121).

Як вбачається з резолютивної частини рішення суду, суд першої інстанції стягнув на користь позивача лише судовий збір, однак, ним не вирішено питання про стягнення витрат, понесених ОСОБА_3 на оплату експертизи.

Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення, прийшов до обґрунтованого висновку про стягнення на користь позивача витрат на проведення експертизи у розмірі 8 640 грн.

Оскаржуючи додаткове рішення суду першої інстанції, ОСОБА_2 зазначає, що експертом не виконані всі питання, які поставлені судом і як наслідок невиконана судова земельно-технічна експертиза, а висновок експерта є нікчемним. Суд не взяв до уваги заяву відповідача про відсутність у справі технічної документації земельної ділянки № 38, а також зауваження ОСОБА_2 про неможливість надати висновок земельно-технічної експертизи при відсутності технічної документації.

Однак, вказані обставини підлягали встановленню та дослідженню під час розгляду справи по суті, а судові витрати розподіляються судом при ухваленні рішення у справі. Зазначені відповідачем обставини, якими відповідач обґрунтовує вимоги апеляційної скарги, не є підставою для відмови у стягненні документально підтверджених судових витрат, понесених позивачем на проведення експертизи.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат, пов'язаних з розглядом справи, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на наявних у справі доказах, доводи апеляційної скарги зазначених висновків не спростовують, а, відтак, вимоги апеляційної скарги задоволені бути не можуть.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 16 травня 2018 року та додаткове рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Славутицького міського суду Київської області від 16 травня 2018 року та додаткове рішення Славутицького міського суду Київської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.