Справа № 2-879/13
УХВАЛА

іменем України

11 січня 2018 року Сватівський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Попової О.М.,

при секретарі судового засідання Гапич К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сватове заяву про відновлення втраченого судового провадження по цивільній справі Ленінського районного суду м. Луганська № 2-879/13, -

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою в якій просить відновити втрачене судове провадження по справі № 2-879/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоровя в частині наданих до суду документів, а саме рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 21.05.2013; рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013. Заяву обґрунтувала тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Луганська від 21.05.2013 її уточнені позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоровя задоволено частково; стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 20000 грн. Частково не погодившись із зазначеним рішенням, нею 10.06.2013 подано апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 21.05.2013. Рішенням апеляційного суду Луганської області її апеляційну скаргу задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Луганська скасовано та ухвалено нове рішення; стягнуто з ОСОБА_2 на її користь як відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 20000 грн. та з ОСОБА_3 на її користь відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 10000 грн. У грудні 2013 року вона отримала виконавчі листи та надіслала до Жовтневого ВДВС Луганського МУЮ. Однак на початку 2014 у м. Луганську вже почалися масові заворушення та виконавче провадження не було виконано. Крім того документи виконавчого провадження вона не отримувала та на її адресу вони не надходили. Згідно відповіді Луганського міського відділу ДВС ГТУЮ у Луганській області, виконавчі листи № 2-879/13 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відшкодування моральної шкоди на виконанні у відділі не перебувають. У звязку з тим, що м. Луганськ є тимчасово непідконтрольною територією, матеріали судового провадження були втрачені. Відновлення втраченого судового провадження необхідне з метою подальшого захисту прав та інтересів в органах державної влади, оскільки внаслідок дій ОСОБА_2 та ОСОБА_3 її визнано інвалідом, встановлено 3 групу інвалідності довічно з протипоказаннями до праці з застосуванням обох рук, а відповідачі до теперішнього часу так і не відшкодували моральну шкоду на її користь, отже вона має намір отримати дублікат виконавчого листа по даній справі. Сторони у судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи сповіщалися своєчасно та належним чином, заявникОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи без її участі, заяву просить задовольнити. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Згідно ст. 488 ЦПК України відновлення втраченого повністю або частково судового провадження в цивільній справі, закінченій ухваленням рішення або провадження у якій закрито, проводиться у порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.493 ЦПК України при розгляді заяви про відновлення втраченого судового провадження суд бере до уваги:

1) частину справи, яка збереглася (окремі томи, жетони, матеріали з архіву суду тощо);

2) документи, надіслані (видані) судом учасникам судового процесу та іншим особам до втрати справи, копії таких документів;

3) матеріали виконавчого провадження, якщо воно здійснювалося за результатами розгляду справи;

4) будь-які інші документи і матеріали, подані учасниками судового процесу, за умови, що такі документи і матеріали є достатніми для відновлення справи;

5) відомості з Єдиного державного реєстру судових рішень;

6) дані, що містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі;

7) будь-які інші відомості, документи тощо, отримані у законний спосіб з інших офіційних джерел. Суд може допитати як свідків осіб, які були присутніми під час вчинення процесуальних дій, учасників справи (їх представників), а в необхідних випадках - осіб, які входили до складу суду, що розглядав справу, з якої втрачено провадження, а також осіб, які виконували судове рішення, та вчиняти інші процесуальні дії, передбачені цим Кодексом, з метою відновлення втраченого судового провадження. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 494 ЦПК України, на підставі зібраних і перевірених матеріалів суд ухвалює рішення про відновлення втраченого провадження повністю або в частині, яку, на його думку, необхідно відновити. Цивільна справа № 2-879/13 Ленінського районного суду м. Луганська до Сватівського районного суду Луганської області не була передана. Загальновідомим є той факт, що місто Луганськ на теперішній час знаходиться на території не підконтрольній українській владі, отже є всі підстави вважати втраченим судове провадження у цивільній справі № 2-879/13 Ленінського районного суду м. Луганська. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень (повний доступ Сватівського районного суду Луганської області), містяться відомості про цивільну справу № 2-879/13, за результатами розгляду якої 21.05.2013 року Ленінським районним судом м. Луганська було ухвалено рішення, яким уточнені позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок ушкодження здоровя задоволено частково та рішенням Апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 21 травня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково, а саме - стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 як відкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 як відкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень, в іншій частині у задоволенні позову відмовити за необгрунтованістю. Інші матеріали цивільної справи, документи, матеріали і відомості суду під час вирішення питання щодо відновлення втраченого судового провадження не надані. Як встановлено судовим розглядом, відновлення втраченого провадження необхідно з метою отримання заявником дублікатів виконавчів листів. За таких обставин, суд, з метою захисту прав заявника, вважає можливим відновити втрачене судове провадження для зазначеної заявником мети в частині рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 21.05.2013; рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013.

На підставі викладеного та керуючись статтями 260, 354, 488-495 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Відновити втрачене судове провадження Ленінського районного суду м. Луганська справа № 2-879/13 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоровя в частині рішення Ленінського районного суду м. Луганська від 21.05.2013; рішення апеляційного суду Луганської області від 19.11.2013:

«Справа № 2-879/13

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2013 року Ленінський районний суд м. Луганська в складі:

головуючого судді: Кравченко Н.О.,

при секретарі: Савченко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луганську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та співвідповідача ОСОБА_3 про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок ушкодження здоровя, СУД,

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Луганська надійшла уточнена позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення відшкодування моральної шкоди в сумі 200000грн., завданої в наслідок ушкодження здоровя, в обґрунтування якої позивачка зазначила, що 17.06.2007р. приблизно о 17-20год. відповідач ОСОБА_5 не маючи посвідчення водія та довіреності на право управління транспортним засобом рухаючись в напрямку м. Луганська на автомобілі Renault Megane, держномер 58943 СА, який належить ОСОБА_3, не справився з його управлінням, внаслідок чого автомобіль виїхав в кювет та перекинувся. Під час вказаної ДТП позивачка знаходилась в автомобілі, у якості пасажиру та отримала наступні тілесні ушкодження: рвано-забиту рану лівої пахово-підключичної області з повним розривом пахової артерії та вени, плечового сплетіння з розривом стінок пахової ямки, масивна втрата крові, травматичний, геморагічний шок, гостра ішемія, закрита тупа травма живота, закритий перелом обох гілок лонних кісток, травматичний лівосторонній плечовий плексит на рівні пахової області з вираженим порушенням лівої руки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких. У звязку з отриманими тілесними ушкодженнями позивачка в період з 17.06.07р. по 13.07.07р. знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні серцево-судинної хірургії Луганської обласної клінічної лікарні; з 02.08.07р. по 10.09.07р. знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні мікросудинної хірургії та пластичної хірургії НІ хірургії та трансплантології АМН України ім. А.А. Шалимова; з 15.07.08р. по 29.07.08р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7; з 04.10.08р. по 21.10.08р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7. 05.11.2007р. згідно висновку МСЕК позивачку було визнано інвалідом 2-ої групи, а з 01.02.2010р. встановлена 3-я група інвалідності довічно з протипоказаннями до праці з застосуванням обох рук. 02.11.07р. за фактом вищевказаної ДТП СВ Славяносербського РВ УМВС України в Луганській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 291 КК України. 27.07.07р. Постановою ПС Славяносербського РВ УМВС України в Луганській області в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України відмовлено з притягненням ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за порушення вимог п.п. 2.1 «а», «б» ПДД України. Позивачка зазначає, що під час та внаслідок ДТП вона пережила сильні фізичні та душевні страждання, повязані з ушкодженням її здоровя, фізичним болем, а також зміною звичного укладу життя та необхідністю вжиття додаткових зусиль до організації свого життя, втратою працездатності. Посилаючись на вищевказані обставини та положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України, позивачка просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь відшкодування завданої моральної шкоди, розмір якої позивачка визначила в сумі 200000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник заявлений позов підтримали та просили суд задовольнити його у повному обсязі з вищенаведених підстав. Відповідач в судовому засіданні визнав позов частково. Пояснив, що дійсно він знаходився за кермом автомобіля без права керування, не маючи на той час посвідчення водія, але пояснив, що винний в ДТП невстановлена особа велосипедист. На думку відповідача він знаходився в стані крайньої необхідності та не може відповідати за завдану позивачці шкоду. Чому при складанні схеми ДТП та при наданні пояснень до протоколу він не зазначив велосипедиста пояснити не зміг. Окремо відповідач звернув увагу на своє незадовільне матеріальне становище та посилаючись на положення ч. 3 ст. 23, ст.ст.1171, 1186, 1193 ЦК України просив суд задовольнити позов ОСОБА_4 в розмірі 100 гривень.. Відповідачка ОСОБА_3 про час та місце судового розгляду справи повідомлялася належним чином, однак в судове засідання не зявилась та в порушення вимог ст. 77 ЦПК України про причини своєї неявки суду не повідомила. За вказаних обставин та з врахуванням приписів ст. 169 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності співвідповідачки, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, матеріали кримінальної справи № 31/07/0356 за фактом порушення діючих на транспорті правил за ст.. 291 КК України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок ушкодження здоровя, підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.06.2007р. приблизно о 17-20год. відповідач ОСОБА_5, не маючи посвідчення водія та довіреності на право управління транспортним засобом рухаючись в напрямку м. Луганська на автомобілі Renault Megane, держномер 58943 СА, який належить ОСОБА_3 згідно відповіді Управління державтоінспекції № 11/14-4386 від 31.10.2012 року (а.с.102), не справився з його управлінням, внаслідок чого автомобіль виїхав в кювет та перекинувся. Під час вказаної ДТП позивачка знаходилась в автомобілі, у якості пасажиру та отримала наступні тілесні ушкодження: рвано-забиту рану лівої пахово-підключичної області з повним розривом пахової артерії та вени, плечового сплетіння з розривом стінок пахової ямки, масивна втрата крові, травматичний, геморагічний шок, гостра ішемія, закрита тупа травма живота, закритий перелом обох гілок лонних кісток, травматичний лівосторонній плечовий плексит на рівні пахової області з вираженим порушенням лівої руки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких. У звязку з отриманими тілесними ушкодженнями позивачка в період з 17.06.07р. по 13.07.07р. знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні серцево-судинної хірургії Луганської обласної клінічної лікарні; з 02.08.07р. по 10.09.07р. знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні мікросудинної хірургії та пластичної хірургії НІ хірургії та трансплантології АМН України ім. А.А. Шалимова; з 15.07.08р. по 29.07.08р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7; з 04.10.08р. по 21.10.08р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7. 05.11.2007р. згідно висновку МСЕК позивачку було визнано інвалідом 2-ої групи, а з 01.02.2010р. встановлена 3-я група інвалідності довічно з протипоказаннями до праці з застосуванням обох рук.(а.с.6) 02.11.07р. за фактом вищевказаної ДТП СВ Славяносербського РВ УМВС України в Луганській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 291 КК України. (а.с.9) 27.07.07р. Постановою ПС Славяносербського РВ УМВС України в Луганській області в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_5 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України відмовлено з притягненням ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за порушення вимог п.п. 2.1 «а», «б» ПДД України. Постановою прокурора Славяносербського району від 17.10.2007р. вищевказана постанова про відмову в порушенні кримінальної справи скасована.(а.с.22) Постановою слідчого СВ Славяносербського РВ УМВС України в Луганській області від 02.11.2007р. порушено кримінальну справу № 31/07/0356 за фактом порушення діючих на транспорті правил, за ознаками злочину, передбаченого ст. 291 КК України. Згідно постанови слідчого СВ Славяносербського РВ УМВС України в Луганській області від 03.09.2011р. досудове розслідування у вищевказаній кримінальній справі було зупинено у звязку з не встановленням особи, яка скоїла злочин. Позивачка та її представник наполягали на розгляді вказаної цивільної справи, не чекаючи розгляду кримінальної справи та притягнення до відповідальності винних осіб, та визначення ступеню їх вини, визначення причинно-слідчого звязку між діями учасників ДТП, та травмами /шкодою/ отриманими потерпілими. Відповідно до фотокопій розписок ОСОБА_7, сестра позивачки, отримала від відповідача ОСОБА_8, в рахунок відшкодування вартості лікування ОСОБА_1: 21 червня 2007 року -3000 грн., 01 серпня 2007 року - 2500 грн., 10 серпня 2007 року 200 доларів США та 500 грн. /а.с. 28-29/. Факт отримання вказаних коштів сторонами не оспорювався. Судом досліджено фотокопії фіскальних чеків на придбання медичних препаратів та ліків, які позивачкою придбавалися для лікування наслідків ушкодження після ДТП, яким підтверджувалися витрати, компенсовані відповідачем./а.с. 30-39/. В матеріалах справи містить фотокопія висновку МСЕК, щодо встановлення з 01 лютого 2010 року позивачці третьої групи інвалідності безстроково з протипоказаннями праці з залученням обох рук /а.с. 7-8/. Вирішуючи питання щодо обґрунтованість заявлених позовних вимог суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивачка зазнала ушкоджень здоровя внаслідок дії автомобіля Renault Megane, держномер 58943 СА, який є транспортним засобом та відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України є джерелом підвищеної небезпеки. Згідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.93. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла незалежно від наявності її вини. Відповідно до повідомлення Начальника ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Луганська, м. Слявяносербського та Лутугинського районів від 31.10.2012р. автомобіль Renault Megane, держномер 58943 СА належить ОСОБА_3. Гр. ОСОБА_5 посвідчення водія отримав 21.07.07р. (а.с. 102). З огляду на вказане та приймаючи до уваги те, що перед скоєнням ДТП відповідач ОСОБА_5 заволодів автомобілем Renault Megane, держномер 58943 СА без згоди його власниці ОСОБА_3 та без відповідної правової підстави , тобто неправомірно, суд визнає, що ОСОБА_5 має відповідати за завдану позивачці моральну шкоду на загальних підставах. Посилання відповідача на те, що ДТП сталася з вини невстановленого велосипедиста та на зі відсутність його вини, судом до уваги не приймаються оскільки згідно п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.93. № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» відсутність вини з боку відповідача в даному випадку не виключає його цивільної відповідальності перед потерпілою особою. Заперечення відповідача проти позову ОСОБА_4 з посиланням на ч. 5 ст. 1187 ЦК України також судом не приймаються до уваги, оскільки відповідачем суду не було надано жодних доказів того, що скоєна ним ДТП сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої. Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи за ст.. 286 КК України не звільняє відповідача ОСОБА_9 від обовязку доказування своєї невинуватості. Таким чином , закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобовязує саме відповідача довести , що шкоду , завдану джерелом підвищеної небезпеки, було спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода, у тому числі якщо в наявності ушкодження здоровя внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч.2 ст. 1167 ЦК України). Згідно до ч. 4 ст. 1187 ЦК України, якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Враховуючи вищевказане та приймаючи до уваги те, що ОСОБА_3, будучи власницею автомобіля Renault Megane, держномер 58943 СА, дією якого позивачці було завдано шкоду, не вжила належних заходів щодо попередження використання вказаного транспортного засобу сторонніми особами без відповідних правових підстав, а також зважаючи на відсутність відомостей про те, що ОСОБА_3 зверталась до правоохоронних органів з заявою про викрадення в неї зазначеного вище транспортного засобу та не знаходження цього транспортного засобу в розшуку, суд визнає, що відповідачка ОСОБА_3 своєю недбалістю сприяла неправомірному заволодінню належним її автомобілем ОСОБА_5, у звязку з чим вона повинна спільно відповідати з ОСОБА_5 за завдану позивачці шкоду. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позивачка обґрунтовано звернулась з позовними вимогами до суду про солідарне стягнення з відповідачів на її користь відшкодування завданої моральної шкоди. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода серед іншого може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. В ході судового розгляду справи було встановлено факт заподіяння позивачці тяжких тілесних ушкоджень, які завдавали позивачці значного фізичного болю, як в момент скоєння ушкоджень, так і в подальшому під час лікування та реабілітації, а також після часткового одужання, що в свою чергу є підставою для стягнення з відповідачів відшкодування моральної шкоди. Однак разом з вищезазначеним суд приймає до уваги розяснення Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 4 та п. 5 його Постанови від 31.03.1995р. № 4, а саме про те, що в своєму позові про стягнення моральної шкоди позивач має зазначати в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на вищезазначене один лише факт порушення особистих немайнових прав позивачки на здоровя не є безумовною підставою для прийняття судом рішення про стягнення з відповідачів відшкодування моральної шкоди в заявленому позивачкою розмірі. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Зважаючи на те, що позивачка в своєму позові обмежилась лише твердженням про наявність факту завдання їй моральної шкоди та в порушення вимог ст. 60 ЦПК України не навела належних та допустимих доказів цим обставинам, не обґрунтувала розрахунку заявленої до стягнення суми відшкодування, а також враховуючи недбалість потерпілої при використанні транспортного засобу для перевезення, оскільки для досягнення цієї мети використовуються спеціальні транспортні засоби для перевезень пасажирів, але враховуючи те, що факт ушкодження здоровя позивачки знайшов своє підтвердження, зважаючи на тяжкість завданих позивачці ушкоджень, характер та обсяг її страждань, їх тривалості та неможливість відновлення ушкодженого здоровя позивачки в повному обсязі, виходячи з міркувань розумності та справедливості, суд вбачає підстави для зменшення стягнення з відповідачів заявленої ОСОБА_4 суми відшкодування моральної шкоди в розмірі 200000 гривень до 20000 гривень. Посилання відповідача на його незадовільний матеріальний стан, суд до уваги не приймає у звязку з тим, що відповідно до довідки про доходи від 24.05.2011р. № 93 з листопада 2010 по грудень 2011рр. відповідач ОСОБА_5 отримував дохід у розмірі 8425,28грн (а.с. 40). Також суд звертає увагу на те, що відповідач є працездатною особою, має вищу освіту, не одружений, не має на утриманні осіб, які потребують стороннього догляду, у звязку з чим має можливість отримувати дохід від своєї праці та відшкодовувати завдану позивачці моральну шкоду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 58-60, 212, 214-215, 218 ЦПК України, СУД,

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок ушкодження здоровя задовольнити частково. Стягнути солідарно з ОСОБА_5 (ІН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 20 000 (двадцяти тисяч) гривень. Стягнути з ОСОБА_5 (ІН НОМЕР_1) та ОСОБА_3 в рівних частках на користь Держави судові витрати: 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи, державне мито в розмірі 200 гривень. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовити за необґрунтованістю. Вступна та резолютивна частини рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено 21 травня 2013 року. Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області через Ленінський районний суд м. Луганська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ Н.О. Кравченко»

«Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_10

Доповідач - Максюта І.О.

Справа № 2-879/13

Провадження № 22ц/782/2644/13

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2013 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого судді - Максюти І.О.

суддів: Авалян Н.М., Туренка С.І.,

при секретарі Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луганську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м.Луганська від 21 травня 2013 року з цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоровя,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_1 звернулася, доповнивши та уточнивши у наступному позовні вимоги, до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоровя. В обґрунтування позову зазначила, що 17.06.2007р. приблизно о 17-20год. відповідач ОСОБА_2, не маючи посвідчення водія та довіреності на право управління транспортним засобом, рухаючись в напрямку м. Луганська на автомобілі Renault Megane, держномер 58943 СА, який належить ОСОБА_3, не впорався з його управлінням, внаслідок чого автомобіль виїхав в кювет та перекинувся. Під час вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачка знаходилась в автомобілі у якості пасажира та отримала наступні тілесні ушкодження: рвано-забиту рану лівої пахово-підключичної області з повним розривом пахової артерії та вени, плечового сплетіння з розривом стінок пахової ямки, масивна втрата крові, травматичний, геморагічний шок, гостра ішемія, закрита тупа травма живота, закритий перелом обох гілок лонних кісток, травматичний лівосторонній плечовий плексит на рівні пахової області з вираженим порушенням лівої руки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких. У зв'язку з отриманими тілесними ушкодженнями позивачка в період з 17.06.07р. по 13.07.07р. знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні серцево-судинної хірургії Луганської обласної клінічної лікарні; з 02.08.07р. по 10.09.07р. знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні мікросудинної хірургії та пластичної хірургії НІ хірургії та трансплантології АМН України ім. А.А. Шалимова; з 15.07.08р. по 29.07.08р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7; з 04.10.08р. по 21.10.08р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7. 05.11.2007р. згідно висновку МСЕК позивачку було визнано інвалідом 2-ої групи, а з 01.02.2010р. встановлена 3-я група інвалідності довічно з протипоказаннями до праці з застосуванням обох рук. 27.07.07р. постановою органу дізнання Слов'яносербського РВ УМВС України в Луганській області в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, відмовлено з притягненням ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення вимог п.п. 2.1 «а», «б» Правил дорожнього руху України. 02.11.07р. за фактом вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди слідчим відділенням Слов'яносербського РВ УМВС України в Луганській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 291 КК України. Позивачка зазначає, що під час та внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона пережила сильні фізичні та душевні страждання, пов'язані з ушкодженням її здоров'я, фізичним болем, а також зміною звичного укладу життя та необхідністю вжиття додаткових зусиль до організації свого життя, втратою працездатності. Посилаючись на вищевказані обставини та положення ст.ст.23, 1167 ЦК України, позивачка просила суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь відшкодування завданої моральної шкоди, розмір якої визначила в сумі 200 000грн. Рішенням Ленінського районного суду м.Луганська від 21 травня 2013 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 20 000 гривень, а також 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду справи, державне мито в розмірі 200 гривень. Не погодившись з рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просила змінити рішення суду, стягнувши солідарно з відповідачів 200 000 грн. грошової компенсації за завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди моральну шкоду, зазначивши у апеляційній скарзі, що розмір стягненої рішенням суду шкоди не відповідає обставинам справи та є неспівмірним з душевними стражданнями, які вона понесла у зв»язку з ушкодженням здоров»я. Вислухавши пояснення представника апелянта, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга є обгрунтованою частково, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, 17.06.2007 р. приблизно о 17-20год. відповідач ОСОБА_2, не маючи посвідчення водія та довіреності на право управління транспортним засобом, рухаючись в напрямку м. Луганська на автомобілі Renault Megane, держномер 58943 СА, який належить ОСОБА_3 згідно відповіді Управління державтоінспекції № 11/14-4386 від 31.10.2012 року (а.с.102), не впорався з його управлінням, внаслідок чого автомобіль виїхав в кювет та перекинувся. Під час вказаної ДТП позивачка знаходилась в автомобілі у якості пасажира та отримала наступні тілесні ушкодження: рвано-забиту рану лівої пахово-підключичної області з повним розривом пахової артерії та вени, плечового сплетіння з розривом стінок пахової ямки, масивна втрата крові, травматичний, геморагічний шок, гостра ішемія, закрита тупа травма живота, закритий перелом обох гілок лонних кісток, травматичний лівосторонній плечовий плексит на рівні пахової області з вираженим порушенням лівої руки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до категорії тяжких. У зв'язку з отриманими тілесними ушкодженнями позивачка в період з 17.06.07р. по 13.07.07р. знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні серцево-судинної хірургії Луганської обласної клінічної лікарні; з 02.08.07р. по 10.09.07р. знаходилась на стаціонарному лікуванні у відділенні мікросудинної хірургії та пластичної хірургії НІ хірургії та трансплантології АМН України ім. А.А. Шалимова; з 15.07.08р. по 29.07.08р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7; з 04.10.08р. по 21.10.08р. знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Луганської міської багатопрофільної лікарні № 7. 05.11.2007р. згідно висновку МСЕК позивачку було визнано інвалідом 2-ої групи, а з 01.02.2010р. встановлена 3-я група інвалідності довічно з протипоказаннями до праці з застосуванням обох рук.(а.с.6) 27.07.07р. Постановою органу дізнання Слов'яносербського РВ УМВС України в Луганській області в порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України відмовлено з притягненням ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за порушення вимог п.п. 2.1 «а», «б» ПДД України. Постановою прокурора Слов'яносербського району від 17.10.2007р. вищевказана постанова про відмову в порушенні кримінальної справи скасована.(а.с.22) 02.11.07р. за фактом вищевказаної ДТП СВ Слов'яносербського РВ УМВС України в Луганській області було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ст. 291 КК України, (а.с.9) Згідно постанови слідчого слідчого відділення Слов'яносербського РВ УМВС України в Луганській області від 03.09.2011р. досудове розслідування у вищевказаній кримінальній справі було зупинено у зв'язку з невстановленням особи, яка скоїла злочин. Відповідно до фотокопій розписок ОСОБА_7, сестра позивачки, отримала від відповідача ОСОБА_2, в рахунок відшкодування вартості лікування ОСОБА_1: 21 червня 2007 року -3000 грн., 01 серпня 2007 року - 2500 грн., 10 серпня 2007 року 200 доларів США та 500 грн. /а.с. 28-29/. Судом досліджено фотокопії фіскальних чеків на придбання медичних препаратів та ліків, які позивачкою придбавалися для лікування наслідків ушкодження здоров»я після ДТП, яким підтверджені витрати, відшкодовані відповідачем /а.с. 30-39/. В матеріалах справи містить фотокопія висновку МСЕК, щодо встановлення з 01 лютого 2010 року позивачці третьої групи інвалідності безстроково з протипоказаннями праці з залученням обох рук /а.с. 7-8/. В судовому засіданні встановлено, що позивачка зазнала ушкоджень здоров'я внаслідок дії автомобіля Renault Megane, держномер 58943 СА, який є транспортним засобом та відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідно до повідомлення Начальника ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Луганська, м. Слов'яносербського та Лутугинського районів від 31.10.2012р. автомобіль Renault Megane, держномер 58943 СА належить ОСОБА_3. Відповідач ОСОБА_2 посвідчення водія отримав 21.07.07р. (а.с. 102). Задовольняючи позов частково, суд виходив з положень ч.ч.2,3,4 ст.1187, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, дійшовши висновку, що відповідач ОСОБА_2 повинен відповідати за завдану ним шкоду в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від його вини, оскільки керував транспотним засобом, а відповідачка ОСОБА_3 несе відповідальність за завдану моральну шкоду як власник автомобіля, оскільки її недбалість сприяла неправомірному заволодінню транспортним засобом, тому сягнув відшкодування моральної шкоди з обох відповідачів у солідарному порядку. З такими висновками суду першої інстанції не погоджується колегія суддів. За приписами ч.ч.1 та 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Судом вірно встановлено і не оспорюється учасниками судового засідання те, що відповідач ОСОБА_2 17.06.2007р. керував автомобілем Renault Megane, держномер 58943 СА, належним ОСОБА_3, без відповідної правової підстави. У цей день приблизно о 17-20год., рухаючись в напрямку м. Луганська на зазначеному автомобілі, ОСОБА_2, порушивши Правила дорожнього руху України, не впорався з його управлінням, внаслідок чого автомобіль виїхав в кювет та перекинувся, у результаті чого позивач ОСОБА_1, яка знаходилася у автомобілі у якості пасажира, отримала тяжкі тілесні ушкодження. Відповідно до ч.ч.1, 2,3 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Згідно з ч.1 та п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини, у тому числі фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода серед іншого може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 4 та п. 5 його Постанови від 31.03.1995р. № 4, а саме про те, що в своєму позові про стягнення моральної шкоди позивач має зазначати в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. № 4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Виходячи із змісту ч.3 ст. 1187 ЦК України відповідач ОСОБА_2 несе відповідальність за заподіяну шкоду на загальних підставах. Загальною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вину заподіювача шкоди. Аналогічна відповідальність наступає й за завдану моральну шкоду, крім випадків, установлених ч. 2 ст. 1167 ЦК України . Таким чином, умовою відповідальності за заподіяння моральної шкоди є протиправність поведінки - невиконання юридичного обов'язку, встановленого нормою права. При цьому, під протиправною дією розуміють поведінку, що заборонена законом , а під протиправною бездіяльністю - невчинення особою дій, які вона була зобов'язана за законом вчинити. Оскільки сторонами не оспорюється наявність завданої шкоди позивачу, факт вчинення протиправного діяння відповідачем ОСОБА_2, який полягав у порушенні Правил дорожнього руху України, які пов»язані між собою причиним зв»язком, то колегія суддів дійшла висновку, що шкода заподіяна позивачу саме з вини відповідача ОСОБА_2 Таким чином, за загальним правилом тягар цивільної відповідальності має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода. Разом з тим, законодавством по різному тлумачиться поняття «винний в нанесенні шкоди» та «відповідальний за завдану шкоду». Тому, суд вірно дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_3 повинна відповідати за завдану шкоду на підставі ч. 4 ст. 1187 та п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, незалежно від її вини, як власник транспортного засобу, так як неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, котрим був ОСОБА_2, сприяла її недбалість, оскільки доказів протилежного суду не надано. Що ж стосується порядку відшкодування моральної шкоди, то суд, стягнувши її солідарно з обох відповідачів, допустився помилки, неправильно застосувавши норми матеріального права, а саме положення ст. 1190 ЦК України. Так, суд повинен був врахувати роз»яснення, надані у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4, а також той факт, що зазначена шкода заподіяна діями відповідачів, які не були спільними ( не є взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), тому вона у даному випадку не може відшкодовуватись солідарно обома відповідачами. В цій частині колегія суддів вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги, оскільки встановлено неправильне застосування норм матеріального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Враховуючи те, що моральна шкода, заподіяна позивачу відповідачем ОСОБА_2 полягає у фізичному болю і стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї відповідача ОСОБА_2, котрий керував автомобілем, глибину фізичних і моральних страждань та стан здоров'я позивача після дорожньо-транспорної пригоди, втрату її працездатності, а також ступінь вини ОСОБА_2, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 гривень. З відповідача ОСОБА_3 на користь позивача слід стягнути відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень, розмір якого виходить із душевних страждань, яких вона зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою власника транспортного засобу, яка допустила його використання особою без відповідної правової підстави, що потягло настання дорожньо-транспортної пригоди і, як наслідок, фізичний біль та страждання позивача у зв»язку з ушкодженням здоров»я. Отже, при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню. У відповідності до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК УКраїни якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. За таких підстав, з відповідачів слід стягнути в дохід держави судовий збір, пропорційно до задоволеної частини вимог щодо кожного з них.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 314-316, 317 ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Ленінського районного суду м.Луганська від 21 травня 2013 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 як відкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 як відкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. В іншій частині у задоволенні позову відмовити за необгрунтованістю. Стягнути на користь держави судовий збір з ОСОБА_6 у розмірі 152 гривень 94 копійки, з ОСОБА_3 76 гривень 47 копійок. Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: »

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Сватівський районний суд Луганської області. З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть отримати за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua. Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено ЦПК України. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Повне судове рішення складено 11 січня 2017 року.

Суддя О.М. Попова