АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3439/18 Справа № 185/9974/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, мотивуючи його тим, що 01 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого вона надала ОСОБА_3 50.000 грн., а остання зобов'язалась їх повернути.

Зазначала, що факт отримання ОСОБА_3 грошових коштів, обумовлених договором позики, підтверджується розпискою про отримання грошових коштів, написаною власноручно ОСОБА_3

Вказувала, що останнім днем повернення позики ними у договорі позики було встановлено 01 травня 2015 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 порушила умови договору позики, грошові кошти не повернула, а тому просила суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 50.000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що експертизи, проведені по даній справі, викликають у неї сумнів та не спростовують факту надання нею 50.000 грн. за договором позики.

31 травня 2018 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона, зазначаючи про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила його залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, наголошувала на тому, що жодних грошових коштів не отримувала, розписок не писала, що підтверджується результатами експертиз.

Клопотання про відкладання розгляду даної справи у звязку із зайнятістю адвоката позивача ОСОБА_2 в іншому судовому засіданні (а.с.214), колегія суддів вважає за можливе залишити без задоволення та розглядати дану справу у її відсутність, оскільки ціна позову у даній справі становить 50.000 грн., що у відповідності до п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України є малозначною справою.

До клопотання не додано жодного доказу стосовно зайнятості адвоката.

Крім того колегія суддів звертає увагу на те, що справа перебуває в провадженні апеляційного суду з 30 березня 2018 року, а частиною 1 ст.6 та ст.13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будьякого висунутого проти нього кримінального судочинства.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

В матеріалах справи міститься договору позики від 01 квітня 2015 року, укладений в простій письмовій формі між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник), згідно якого ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50.000 грн. (п.1.1. зазначеного договору), а ОСОБА_3 зобовязалась повернути їх ОСОБА_2 у повному обсязі протягом 30 днів з дати укладання цього договору (п. 2.2. зазначеного договору).

Позивач зазначала, що на підтвердження дійсності намірів, в присутності свідка ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3 власноручно була написана розписку без дати (а.с.5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та керувався висновками двох судових почеркознавчих експертиз.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Частиною третьою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

Відповідно до частини першої статті 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобовязання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обовязковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.10 ЦПК України (у редакції закону, чинному на момент виникнення спірних правовідносин).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст.11 ЦК України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Нормами ст.58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.27,46 ЦПК України).

Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України).

За способом утворення докази поділяються на первинні (відомості про факти одержують із першоджерела - з оригіналу документа, від свідка-очевидця і т.п.) і похідні (відомості про факти одержують із джерела, що відтворює інший доказ, - з копії документа).

За відношенням до шуканого факту докази поділяються на прямі (прямо вказують на наявність або відсутність шуканого факту) і непрямі (дозволяють зробити припускаємий висновок про шуканий факт).

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Колегія суддів наголошує на тому, що судом першої інстанції ухвалою від 09 грудня 2015 року було задоволено клопотання відповідача ОСОБА_3 та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, проведення якої було доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України та на вирішення якої поставлені наступні питання: 1.Чи виконано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 на розписці ОСОБА_3? 2.Чи виконано підпис у договорі позики від 01 квітня 2015 року ОСОБА_3 Експертів попереджено про кримінальну відповідальність (а.с.35).

У звязку з втратою позивачем ОСОБА_2 оригіналу договору позики від 01 квітня 2015 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області 08 листопада 2016 року постановив нову ухвалу про повторне направлення до експертної установи ухвали суду від 09 грудня 2015 року про призначення експертизи та на вирішення експерта поставлене питання: Чи виконано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 на розписці ОСОБА_3

Відповідно висновку Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз за №5743-16 від 21 лютого 2017 року 1. рукописні записи, якими виконаний текст розписки від імені ОСОБА_3 виконані не ОСОБА_3, а іншою особою, 2. підпис від імені ОСОБА_3, що розміщений в правому нижньому куті під тестом розписки виконаний на ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням справжньому її підпису (а.с.88-95).

25 квітня 2017 року позивачем ОСОБА_2 було подано клопотання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи (а.с.106-108).

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року клопотання позивача задоволене, по справі призначено повторну судову почеркознавчу експертизу, яке було доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України м.Київ та на вирішення якої поставлені наступні питання: 1.Чи виконано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у розписці ОСОБА_3 своїм чи навмисно зміненим почерком? 2. Чи виконано рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 у розписці ОСОБА_3 незвичною до письма рукою? Експертів попереджено про кримінальну відповідальність (а.с.117).

Відповідно до висновку Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України за №19/8-4/175-СЕ/17 від 11 серпня 2017 року - 1. рукописні записи, що починаються словами: Распика Я, ОСОБА_5 ... та закінчуються словами ... Должник ОСОБА_5 свидетель у розписці від імені ОСОБА_3 - виконані не ОСОБА_3, а іншою особою. Рукописний запис ОСОБА_6 у розписці від імені ОСОБА_3 виконані не ОСОБА_3, а іншою особою, 2. вирішити питання чи ОСОБА_3 виконано підпис від імені ОСОБА_7 в розписці від імені ОСОБА_3 - не виявилось можливим у звязку з відсутністю однозначності в оцінці виявлених розбіжних ознак підписів (а.с.130-139).

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме ці висновки колегія суддів приймає до уваги як належні та допустимі докази у даній справі.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту надання відповідачеві грошових коштів, а судовими експертизами встановлено, що відповідач не складала та не підписувала спірну розписку, яка могла б слугувати підтвердженням факту отримання останньою грошових коштів, обумовлених договором позики.

Доводи апеляційної скарги, які ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність підстав для задоволення позову, не заслуговують на увагу та спростовуються вищенаведеними обставинами справи і положеннями законодавства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального й процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_8