Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 524/7631/14-ц

провадження № 61-3160св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», відповідач - ОСОБА_2,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 25 листопада 2014 року у складі судді

Савічева В. О. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2016 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

Карнауха П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпунктів 4, 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 11 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 3 000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору станом на 30 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 7 608,91 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 2 379,91 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом -

4 527,99 доларів США; заборгованість з пені та комісії за користування кредитом - 300 доларів США; штраф (фіксована частина) - 41,67 доларів США; штраф (процентна складова) - 360,34 доларів США, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука

від 25 листопада 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 травня 2007 року у розмірі 7 608,91 доларів США, що еквівалентно 91 306,94 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок невиконання належним чином позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка у добровільному порядку погашена не була.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2016 року рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука

від 25 листопада 2014 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, щоПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, проте відповідач не виконував взятих на себе обов'язків, що є підставою для стягнення з нього заборгованості. При цьому, відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_2, апеляційний суд виходив із того, що ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі відповідач про застосування позовної давності не заявляв.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач, звернувшись до суду з позовом у 2014 році, пропустив позовну давність. Зазначив, що розгляд справи в суді першої інстанції відбувся без участі відповідача, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд справи, судових повісток про виклик не отримував, оголошень про виклик ОСОБА_2 до суду не публікувалось. У зв'язку з цим відповідач не зміг скористатись своїм правом на подання заяви про застосування строку позовної давності. Тому відповідач лише 13 липня 2016 року до суду апеляційної інстанції заявив клопотання про застосування строку позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

19 січня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 11 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 3 000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 умов кредитного договору станом на 30 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 7 608,91 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 2 379,91 доларів США; заборгованість за процентами за користування кредитом -

4 527,99 доларів США; заборгованість з пені та комісії за користування кредитом - 300 доларів США; штраф (фіксована частина) - 41,67 доларів США; штраф (процентна складова) - 360,34 доларів США.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору тягне цивільно-правову відповідальність, яка передбачена статтями 526, 536,

625 ЦК України.

Проте з такими висновками судів погодитися не можна.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, місто Венеція,

25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands»)

від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Відповідно до частини першої, другої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Згідно з частиною п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Встановлено, що в судові засідання суду першої інстанції ОСОБА_2 не з'являвся.

Матеріали справи містять поштовий конверт, адресований судом першої інстанції відповідачу, разом із повідомленням про вручення поштового відправлення, повернутий відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У вказаному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та призначення судового засідання

на 09 вересня 2014 року.

Крім того, у матеріалах справи є також адресоване відповідачу поштове відправлення Автозаводського районного суду міста Кременчука разом із повісткою про виклик до суду в судове засідання, призначене на 25 листопада 2014 року, доказів вручення якого відповідачу немає.

Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні докази вручення поштових відправлень, які направлені судом першої інстанції ОСОБА_2, в яких суд повідомляв останнього про відкриття провадження у справі та призначення розгляду справи.

З огляду на викладене в матеріалах справи відсутні докази дотримання судом першої інстанції вимог частини п'ятої статті 74 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, та забезпечення права ОСОБА_2 знати про час і місце судового засідання (частина друга статті 6 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи)).

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подачу заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Тим самим суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Під час перегляду справи в апеляційному суді ОСОБА_2 подав заяву про застосування позовної давності, в якій вказав, що позивач довідався про порушення свого права щодо стягнення заборгованості 01 червня

2009 року, тому строк для пред'явлення вимог про стягнення пропустив, оскільки звернувся із позовом у серпні 2014 року.

Переглядаючи рішення місцевого суду та залишаючи його без змін, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою заяву ОСОБА_2 про застосування позовної давності та не розглянув її.

Отже, суд апеляційної інстанції, посилаючись на межі апеляційного перегляду, безпідставно не взяв до уваги доводи відповідача про те, що позовна заява подана з пропуском позовної давності, а також те, що ОСОБА_2 вказував, що не був належно повідомленим про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, а матеріали справи вказаних доказів не містять.

Той факт, що докази належного повідомлення судом першої інстанції про час і місце розгляду справи відповідача, який не брав участі у такому розгляді, відсутні в матеріалах справи є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Аналогічний правовий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18).

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Частиною першою, третьою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука

від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 26 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик