Постанова

іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 661/441/16-ц

провадження № 61-3976св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, який діє як законний представник ОСОБА_5, цивільна дієздатність якого обмежена,

відповідач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Чирського Г. М., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Цуканової І. В., Вейтас І. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4, діючи як законний представник ОСОБА_5, цивільна дієздатність якого обмежена, звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позову зазначив, що він є піклувальником сина ОСОБА_5, дієздатність якого обмежена рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 19 жовтня 2009 року. 3 серпня 2007 року його син уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, заборгованість за яким станом на 6 січня 2016 року складає 4 800,00 гривень. Позивач зазначає, що укладення кредитного договору суперечить інтересам обмеженого у дієздатності ОСОБА_5 і членів його родини, зокрема батьків, які з моменту хвороби сина повністю несуть витрати з його утримання і додатково вимушені погашати кредит.

За таких обставин просить визнати укладений між ОСОБА_5 і ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір № SAMDN6705 від 3 серпня 2007 року недійсним на підставі частини другої статті 223 ЦК України.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 червня 2016 року у позові відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір укладено ОСОБА_5 до обмеження його цивільної дієздатності, про неодноразове пролонгування його дії піклувальник ОСОБА_4 був обізнаний, так як періодично погашав заборгованість, що свідчить про схвалення ним цього правочину.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 червня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність визначених частиною другою статті 223 ЦК України правових підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки його укладено до обмеження дієздатності ОСОБА_5, а подальша пролонгація відбувалася за схвалення піклувальника ОСОБА_4, який періодично погашав борг.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо своєї обізнаності про укладення ОСОБА_5 кредитного договору, так як про цю обставину йому стало відомо безпосередньо перед зверненням до суду після отримання від сина повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою сплатити заборгованість. Вказує, що як законний представник сина він неодноразово звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» із запитами для отримання інформації про можливе укладення з ОСОБА_5 інших кредитних договорів, проте йому неправомірно відмовлено у наданні таких даних з посиланням на статтю 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Заявник зазначає, що вперше психічне захворювання діагностовано у ОСОБА_5 у 1997 році, цей діагноз лікарями неодноразово підтверджувався, тому на момент укладення оспорюваного договору він не розумів у достатній мірі значення своїх дій і не міг керувати ними, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 3 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до якого останньому видано кредитну карту № НОМЕР_2 «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом у розмірі 200 гривень, терміном дії до грудня 2008 року.

У подальшому за заявами ОСОБА_5 договір неодноразово пролонгувався і йому видавалися нові кредитні карти: карта № НОМЕР_5 з терміном дії до липня 2010 року; карта № НОМЕР_1 з терміном дії до червня 2014 року; карта № НОМЕР_6 з терміном дії до червня 2014 року; карта № НОМЕР_4 з терміном дії до липня 2016 року; карта № НОМЕР_7 з терміном дії до липня 2017 року; карта № НОМЕР_3 з терміном дії до вересня 2017 року.

Згідно з пунктами 9.12, 9.5 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору про надання банківських послуг від 3 серпня 2007 року, цей договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк. Поточний картковий рахунок може бути закритий на підставі заяви держателя. Банк має право закрити картковий рахунок, письмово повідомивши держателя.

Відповідно до пункту 3.1.1 Правил користування платіжною картою строк дії карти вказаний на її лицевій стороні (місяць і рік); вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Пункт 3.1.3 Правил користування платіжною картою передбачає, що після закінчення строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття рахунку.

Рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 19 жовтня 2009 року ОСОБА_5 визнано обмежено дієздатним, встановлено над ним піклування та призначено піклувальником його рідного батька ОСОБА_4

Згідно з посвідченням № 8, виданим Управлінням праці та соціального захисту населення Новокаховської міської ради Херсонської області 26 листопада 2009 року, ОСОБА_4 є піклувальником над обмежено дієздатним ОСОБА_5

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_8 від 7 листопада 2011 року, виданого управлінням Пенсійного фонду України у м. Нова Каховка Херсонської області, ОСОБА_5 є інвалідом ІІІ групи.

Станом на 31 березня 2016 року заборгованість ОСОБА_5 за кредитним договором від 3 серпня 2007 року, укладеним між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», становить 5336,08 гривень.

Згідно з розрахунком заборгованості за період з 3 серпня 2007 року по 31 березня 2016 року за спірним кредитним договором погашено заборгованість у загальній сумі 10 268,04 гривень; останній платіж здійснено 28 квітня 2015 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 223 ЦК України визначено, що правочин, який вчинила фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності без згоди піклувальника, може бути згодом схвалений ним у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу. У разі відсутності такого схвалення правочин за позовом піклувальника може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що він суперечить інтересам самого підопічного, членів його сім'ї або осіб, яких він відповідно до закону зобов'язаний утримувати.

Відповідно до частини першої статті 221 ЦК України правочин вважається схваленим, якщо заінтересовані особи, дізнавшись про його вчинення, протягом місяця не заявили претензії другій стороні.

Оскільки піклувальник позичальника - позивач ОСОБА_4 був обізнаний про укладення сином ОСОБА_5 кредитного договору, про що свідчить його листування з банком і періодичне погашення заборгованості за договором, проте не звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» з претензією у порядку статті 221 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вказав на схвалення оспорюваного правочину позивачем.

Встановивши з поданих сторонами доказів, що на момент укладення договору від 3 серпня 2007 року цивільна дієздатність ОСОБА_5 не була обмежена, а подальша пролонгація договору схвалена його піклувальником, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у визнанні цього договору недійсним з передбачених статтею 223 ЦК України підстав.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника щодо необізнаності про укладення сином ОСОБА_5 кредитного договору від 3 серпня 2007 року і його неодноразову пролонгацію, оскільки з листів його адвоката Грицак О. С. до ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що про існування кредитного договору позивач знав з кінця 2014 року, проте претензій щодо дійсності договору банку не заявляв.

Звертаючись до ПАТ КБ «ПриватБанк» з листами у листопаді 2014 року і у березні 2015 року, адвокат ОСОБА_4 - Грицак О. С. зазначала про існування укладеного між банком і ОСОБА_5 кредитного договору, вказавши лише на відсутність у позичальника його примірника.

За таких обставин та враховуючи, що погашення заборгованості за кредитним договором від 3 серпня 2007 року фактично здійснювалося до квітня 2015 року, касаційний суд вважає безпідставними посилання заявника на те, що про укладення сином договору йому вперше стало відомо перед зверненням до суду у лютому 2016 року.

Не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій посилання заявника на те, що вперше психічне захворювання діагностовано у ОСОБА_5 до укладення оспорюваного договору у 1997 року, так як, відповідно до частини четвертої статті 26 ЦК України, цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

Виявлення у ОСОБА_5 у 1997 році психічного захворювання не свідчить про те, що його цивільна дієздатність обмежена від цього часу, так як відповідне рішення суду ухвалене 19 жовтня 2009 року, тобто через два роки після укладення кредитного договору.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про відсутність у матеріалах справи примірника оспорюваного кредитного договору від 3 серпня 2007 року, оскільки у заяві ОСОБА_5 від 3 серпня 2007 року про відкриття рахунку та надання банківських послуг зазначено, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою і Тарифами складають між позичальником і банком договір про надання банківських послуг.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до статті 410 ЦК України, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Новокаховського міського суду Херсонської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак