Постанова

Іменем України

16 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 527/580/16-ц

провадження № 61-27639св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - риболовецьке-сільскогосподарське колективне господарство «Прибій»,

представники відповідача - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2016 року у складі судді Марущак Р. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року у складі суддів: Прядкіної О. В., Обідіної О. І., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до риболовецького-сільскогосподарського колективного господарства «Прибій» (далі - РСКГ «Прибій»), вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив: поновити його на роботі підмінним охоронником колгоспного двору Риболовецького-сільськогосподарського колективного господарства «Прибій»; стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 1619,05 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу станом на 4 жовтня 2016 року (включно) у сумі 13 094,40 грн та моральну шкоду у розмірі 40 000 грн.

Позов мотивовано тим, що 31 травня 1982 року позивача прийнято на роботу на посаду рибалки та до членів Градизького рибколгоспу «Прибій», який з 1995 року перейменовано в Риболовецьке-сільськогосподарське колективне господарство «Прибій».

20 грудня 2000 року позивача призначено на посаду підмінного охоронника колгоспного двору.

23 лютого 2016 року під час виконання обов'язків охоронника, позивачу вручили трудову книжку та розпорядження голови правління РСГКГ «Прибій» і повідомили про звільнення у зв'язку із закінченням строку контракту.

Згідно записів трудової книжки, 22 листопада 2015 року позивач був звільнений у зв'язку із скороченням штату працівників, а 23 листопада 2015 року прийнятий охоронником господарства на контрактних умовах. 23 лютого 2016 року звільнений у зв'язку із закінченням строку контракту.

Позивач посилається на те, що про вказані зміни в трудових відносинах йому стало відомо лише із записів трудової книжки, оскільки про скорочення штату і звільнення його не повідомляли. Жодного контракту він не укладав і до лютого 2016 року був упевнений, що працював підмінним охоронником колгоспного двору. Незаконним звільненням відповідач завдав позивачу моральну шкоду.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2016 року позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на роботі підмінним охоронцем колгоспного двору Градизького риболовецького - сільськосподарського колективного господарства «Прибій» з 22 листопада 2015 року.

Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 13 094,40 грн та 4000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з риболовецького-сільськосподарського колективного господарства «Прибій» на користь держави судовий збір у розмірі 2450,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося із порушенням положень трудового законодавства, а тому він підлягає поновленню на посаді підмінного охоронника колгоспного двору із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року апеляційну скаргу риболовецького-сільськосподарського колективного господарства «Прибій» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, що при вивільненні працівника на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, роботодавцем не було дотримано процедури передбаченої законом. Докази про повідомлення позивача за 2 місяці до майбутнього скорочення в матеріалах справи відсутні, що свідчить про невиконання відповідачем обов'язку передбаченого частини першої статті 49-2 КЗпП України. Також відповідач не надав доказів на підтвердження здійснення ним при вивільненні працівника дій, спрямованих на переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на РСКГ «Прибій». Відповідачем не обґрунтована наявність заявленої у розпорядженні від 22 вересня 2015 року виробничої необхідності, яка зумовила скорочення посади позивача. При цьому, зміст статуту риболовецько-сільськогосподарського колективного господарства «Прибій», зареєстрованого Глобинською райдержадміністрацією 12 січня 1996 року не дає підстав для висновку, що голова правління вказаного господарства має повноваження по вирішенню питань щодо проведення скорочення штату юридичної особи і звільнення працівників.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахунок якого, згідно висновків суду, відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, РСКГ «Прибій», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені ними рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що згідно розпорядження голови правління РСКГ «Прибій» від 23 лютого 2016 року позивача було звільнено у зв'язку з закінченням строку контракту на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України, при цьому попередження працівника про його звільнення за такою підставою не передбачено. Вказує на те, що з позивачем проведено повний розрахунок і заборгованість по заробітній платі та інших виплатах відсутня.

У касаційній скарзі посилається на те, що трудові права позивача не порушувались, тому вимога про відшкодування моральної шкоди є безпідставною.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою РСКГ «Прибій», на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими

Судом установлено, що 31 травня 1982 року позивача прийнято на роботу на посаду рибалки та до членів Градизького рибколгоспу «Прибій».

З 25 грудня 1995 року вказаний колгосп перейменовано в Риболовецько-сільськогосподарське колективне господарство «Прибій».

На підставі розпорядження від 20 грудня 2000 року, ОСОБА_4 призначено на посаду підмінного охоронника колгоспного двору.

22 листопада 2015 року позивача звільнено з вказаної посади у зв'язку із скороченням штату працівників, а 23 листопада 2015 року прийнято охоронником господарства на контрактних умовах.

23 лютого 2016 року позивача звільнено на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП України - у зв'язку із закінченням строку контракту.

У розпорядженні голови правління РСКГ «Прибій» ОСОБА_6 від 22 вересня 2015 року зазначено, що у зв'язку із виробничою необхідністю доводиться до відома працівників РСГКГ «Прибій» ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про скорочення штату з 22 вересня 2015 року.

Із текстом вказаного розпорядження ознайомлено ОСОБА_9, підпис ОСОБА_8 про ознайомлення з розпорядженням або застереження щодо його відмови від ознайомлення з вказаним документом - відсутні.

Відсутній також підпис позивача про ознайомлення з розпорядженням голови правління від 22 листопада 2015 року про його звільнення з посади охоронника на підставі розпорядження від 22 вересня 2015 року, та прийняття охоронником господарства на контрактних умовах.

Пунктом 1 статті 40 КЗпП Українивстановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексупередбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною першою статті 49-2 КЗпП Українивстановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Згідно зі статтею 49-2 КЗпП Україниодночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Під час розгляду справи відповідач не обґрунтував наявність заявленої у розпорядженні від 22 вересня 2015 року виробничої необхідності, яка зумовила скорочення посади позивача та не довів, що у нього дійсно мали місце зміни в організації праці, зокрема скорочення чисельності штату працівників.

При звільненні позивача відповідачем порушено порядок, встановлений наведеними вище нормами трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника, зокрема, не попереджено працівника за два місяці до майбутнього скорочення про зміну істотних умов праці (частина перша статті 49-2 КЗпП України), не ознайомлено його із розпорядженнями, які стосувалися скорочення штату працівників, звільнення з посади підмінного охоронника та прийому на роботу охоронником на контрактних умовах; рішення про скорочення штату працівників не доведено до відома державної служби зайнятості.

Відповідачем не доведено, що при вивільненні позивача ним здійснювались дії, спрямовані на переведення працівника на іншу роботу або що він не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на РСКГ «Прибій».

Починаючи з 20 грудня 2000 року позивач працював у риболовецько-сільськогосподарському колективному господарстві «Прибій» підмінним охоронником колгоспного двору на умовах безстрокового трудового договору (укладеного на невизначений строк). Переводячи позивача на контрактні умови, роботодавець при цьому змінив характер трудового договору на строковий, тобто погіршив становище працівника, змінивши істотні умови праці.

Крім того, суди попередніх інстанцій дали належну оцінку змісту статуту риболовецько-сільськогосподарського колективного господарства «Прибій», зареєстрованого Глобинською райдержадміністрацією 12 січня 1996 року, з якого не вбачається, що голова правління вказаного господарства має повноваження по вирішенню питань щодо проведення скорочення штату юридичної особи і звільнення працівників. Питання пов'язані з трудовими відносинами (припинення трудових відносин, членства у колгоспі) віднесені до компетенції загальних зборів (зборів уповноважених членів колгоспу), питання умов праці до компетенції правління колгоспу.

Встановивши вказані обставини з урахуванням наведених норм трудового законодавства, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем порушено визначену законом процедуру вивільнення працівника, у зв'язку з чим позивача звільнено без законної підстави, що відповідно до статті 235 КЗпП України є підставою для його поновлення на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розмір якого розраховано судом першої інстанції правильно та перевірено апеляційним судом.

Доводи касаційної скарги щодо укладення між РСКГ «Прибій» та позивачем трудового контракту від 23 листопада 2015 року не спростовують вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанції.

Вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій надали належну оцінку вказаним доводам відповідача та правильно виходили з того, що зазначений трудовий контракт не є укладеним у розумінні статті 24 КЗпП Українита не має жодних юридичних наслідків, оскільки не містить підпису позивача, який би підтверджував спрямованість волевиявлення працівника на його укладення. Сам факт продовження виконання працівником його трудових обов'язків, за відсутності доказів повідомлення його про проведене звільнення і прийняття його на роботу на умовах контракту, не може розцінюватись, як фактичний вступ до роботи новоприйнятого працівника.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 16 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська