ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 607/1061/16-ц

провадження № 61-3324св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позову зазначав, що 23 червня 2011 року на виконання укладеного зі ОСОБА_5 договору ним передано відповідачу грошові кошти в розмірі 1 200 000,00 гривень за вчинення дій зі зміни цільового призначення земельних ділянок, які знаходяться на території Шляхтинецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області і належать ОСОБА_5 на праві власності. За домовленістю між ними, оформленою розпискою, після зміни цільового призначення земельних ділянок перша їх частина, у рахунок одержаних 1 200 000,00 гривень, підлягала передачі у власність ОСОБА_4 до 31 грудня 2011 року.

Зазначив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, яке набрало законної сили 16 вересня 2015 року, у зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 взятих на себе договірних зобов'язань, стягнено з останнього на його користь передані за договором кошти в розмірі 1 200 000,00 гривень і три проценти річних від простроченої суми за період з 1 січня 2012 року по 3 березня 2015 року у розмірі 114 114,91 гривень.

Вважає, що з відповідача на його користь підлягають стягненню також інфляційні нарахування за період з 1 січня 2012 року по 27 січня 2016 року в порядку статті 625 ЦК України у зв'язку з невиконанням грошового зобов'язання, що складало 1 200 000,00 гривень.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнено зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні нарахування у розмірі 16 544,62 гривень та відшкодовано позивачеві 551,20 гривень судового збору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання зі сплати грошових коштів у розмірі 1 200 000,00 гривень на користь ОСОБА_4 виникло у ОСОБА_5 з моменту набрання рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року законної сили, а не з моменту закінчення погодженого сторонами строку виконання зобов'язань, так як розписка, якою оформлено договір, не передбачала обов'язку ОСОБА_5 повернути отримані кошти.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 червня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року висновком по суті інших позовних вимог ОСОБА_4 і зазначено, що у задоволенні позовних вимог у іншій частині відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове, яким стягнено зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні нарахування у розмірі 953 736,81 гривень і відшкодовано позивачеві 13 589 гривень судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і ухвалюючи нове про задоволення позову у повному обсязі, апеляційний суд виходив з того, що факт отримання ОСОБА_5 1 200 000,00 гривень достовірно встановлений, відповідач взяті на себе зобов'язання у строк до 1 січня 2012 року не виконав, отримані на виконання домовленості кошти позивачу не повернув, тобто має місце прострочення виконання грошового зобов'язання, що є підставою для стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 953 736,81 гривень на підставі статті 625 ЦК України.

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 звернувся з касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушення норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріально права.

Посилається на те, що розписка від 23 червня 2011 року встановлювала кінцевий строк виконання зобов'язань, які полягали у вчиненні певних дій, проте не передбачала обов'язку повернути отримані від ОСОБА_4 кошти, тобто грошового зобов'язання на підставі цієї розписки у нього не виникло. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність виключно за порушення грошових зобов'язань, тому її норми не підлягають застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами у зв'язку з порушенням домовленості, за якою на нього покладався обов'язок забезпечити зміну цільового призначення земельних ділянок і передати частину таких ділянок у власність позивачу.

Вважає, що грошове зобов'язання між ними виникло після ухвалення 18 червня 2015 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області рішення про стягнення 1 200 000,00 гривень, тому нарахування на суму боргу інфляційної складової можливе з дати набрання цим рішенням законної сили.

Вказує на допущені судом апеляційної інстанції порушення вимог процесуального законодавства, які полягають у ненаправленні йому копії апеляційної скарги і неналежному повідомленні про час і місце судового засідання. Судом, як він вважає, також порушено встановлений законом двохмісячний строк розгляду справи за відсутності будь-яких обставин, які унеможливлювали її своєчасне вирішення.

Вказав, що покладений в основу оскаржуваного рішення розрахунок інфляційних нарахувань проведений з помилками, середня сума індексу інфляції за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2015 року розрахована неправильно, що призвело до безпідставного збільшення суми стягнення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких послався на безпідставність її доводів. Зазначив, що ОСОБА_5 помилково розцінює існуючі між ними правовідносини як правовідносини позики та вважає, що інфляційна складова підлягає нарахуванню на суму боргу з моменту стягнення цієї суми за рішенням суду. Право на їх відшкодування виникло з 1 січня 2012 року, тому з цієї дати підлягають обчисленню і інфляційні нарахування, передбачені статтею 625 ЦК України.

Посилався на те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, яке залишено без змін судами апеляційної і касаційної інстанцій, стягнено на його користь три проценти річних від простроченої суми, тобто апеляційний суд Тернопільської області і Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ погодилися з тим, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 625 ЦК України.

Безпідставним вважає посилання ОСОБА_5 на порушення судом апеляційної інстанції порядку його повідомлення про час і місце розгляду справи, невручення матеріалів апеляційної скарги, так як представник відповідача постійно брав участь у судових засіданнях, ознайомлювався з матеріалами справи і отримував копії всіх процесуальних документів. У ході розгляду справи судом першої і апеляційної інстанцій ОСОБА_5 не заперечував правильність проведеного розрахунку інфляційних нарахувань, тому безпідставним є посилання на його неправильність на стадії касаційного перегляду. Наведений заявником у касаційній скарзі розрахунок не деталізований, не містить посилань на метод розрахунку і джерела отриманих вихідних даних, тому не може покладатися в основу судового рішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 23 червня 2011 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 1 200 000 гривень, що еквівалентно 150 000 доларам США, за забезпечення документального оформлення зміни цільового призначення земельної ділянки (двох паїв) загальною площею 6,74 га, яка знаходиться на території Шляхтинецької сільської ради і належить ОСОБА_5 на праві власності, з категорії земель сільськогосподарського призначення в категорію земель житлової та громадської забудови.

По закінченню документального оформлення зміни цільового призначення земельної ділянки у рахунок отриманих коштів ОСОБА_5 зобов'язався у строк до 31 грудня 2011 року передати у приватну власність ОСОБА_4 20% площі належної йому ділянки загальною площею 6,74 га, розташованої на території Шляхтинецької сільської ради.

Після кінцевих підрахунків витрат, які будуть понесені ОСОБА_5 при оформленні зміни цільового призначення земельної ділянки, останній зобов'язався передати у власність ОСОБА_4 40% площі цієї земельної ділянки, за виключенням земельної ділянки площею, яка буде співмірною з понесеними ним витратами на переоформлення її цільового призначення, та за виключенням раніше переданих ОСОБА_4 20% площі земельної ділянки.

На підтвердження отримання від ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 1 200 000,00 гривень і взятих на себе зобов'язань з оформлення зміни цільового призначення земельних ділянок з подальшою передачею їх частини позивачеві ОСОБА_5 надав розписку від 23 червня 2011 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, ухваленим у іншій справі, задоволено частково позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 і стягнено зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1 200 000,00 гривень та три проценти річних від простроченої суми заборгованості за період з 1 січня 2012 року по 3 березня 2015 року в розмірі 114 114,91 гривень. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_4 виконав свої зобов'язання і передав ОСОБА_5 кошти у розмірі 1 200 000 гривень, а ОСОБА_5 свої зобов'язання згідно розписки від 23 червня 2011 року не виконав.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ухвалою від 2 грудня 2015 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року залишено без змін.

Враховуючи обставини, встановлені рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, яке набрало законної сили, суд вважав встановленим, що між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, які виконані ОСОБА_4 у частині оплати коштів, та не виконані ОСОБА_5 у частині вчинення дій у погоджений сторонами строк.

Судами попередніх інстанцій також встановлено, що за судовим рішенням жодних стягнень зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 не проводилося, що свідчить про прострочення виконання грошового зобов'язання боржником ОСОБА_5

Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 510 ЦК України передбачено, що у разі, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Зобов'язання, яке виникає з приводу оплатного вчинення однією стороною на користь іншої певних дій складається з двох поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен вчинити дії, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний провести оплату за вчинені дії, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний здійснити оплату за вчинені дії в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Встановивши, що на виконання досягнутої з відповідачем домовленості ОСОБА_4 передано оплату в розмірі 1 200 000,00 гривень, а ОСОБА_5, в свою чергу, не виконав прийнятих на себе зобов'язань у погоджений сторонами строк - до 31 грудня 2011 року, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про порушення відповідачем зобов'язання, яке за своїм характером є грошовим, і виникнення у нього обов'язку повернути отримані за цим зобов'язанням кошти.

Після невиконання ОСОБА_5 в обумовлений строк взятих на себе обов'язків, у ОСОБА_4 виникло передбачене законом право відмовитися від зобов'язання в односторонньому порядку і вимагати повернення переданих відповідачу коштів, тому суд апеляційної інстанції вірно виходив з того, що прострочення виконання зобов'язання мало місце з 1 січня 2012 року, та правильно стягнув передбачені статтею 625 ЦК України інфляційні нарахування, починаючи від цієї дати.

Касаційний суд відхиляє твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції неправильно визначився з характером спірних правовідносин і не врахував, що існуюче між сторонами зобов'язання не може вважатися грошовим.

Так, системний аналіз статей 524, 533-535, 625 ЦК України свідчить про те, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання, що передбачає сплату коштів.

Грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Якщо в зобов'язанні кожна із сторін має одночасно і права, і обов'язки, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Саме до цього зводяться висновки, висловлені Верховним Судом України у постанові від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12.

У даній постанові Верховний Суд України також висловив позицію, що стаття 625 ЦК України, яка розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Суд апеляційної інстанції встановив, що за зобов'язанням, яке виникло між сторонами і було оформлено розпискою від 23 червня 2011 року, ОСОБА_4 зобов'язався здійснити оплату коштів в рахунок виконання ОСОБА_5 дій зі зміни цільового призначення земельної ділянки з подальшою передачею частини цієї ділянки йому у власність, тобто існуюче між сторонами правовідношення передбачало, в тому числі, зобов'язання зі сплати коштів і мало грошовий характер.

Після спливу погодженого сторонами строку на виконання дій зі зміни цільового призначення земельних ділянок і передачі їх частини позивачу в рахунок попередньо отриманої від нього суми в розмірі 1 200 000,00 гривень, у ОСОБА_5, який передбачені домовленістю дії не вчинив і прострочив зобов'язання, виник обов'язок повернути отримані кошти ОСОБА_4

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером існуючих між сторонами правовідносин і обґрунтовано вважав, що до них підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України.

Суд касаційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_5 про те, що зобов'язання з повернення коштів виникло у нього лише після набрання законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, яким стягнено на користь ОСОБА_4 передані за розпискою кошти в розмірі 1 200 000,00 гривень, з наступних підстав.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі статтею 621 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

ОСОБА_5, надаючи ОСОБА_4 розписку від 23 червня 2011 року, погодився вчинити дії по забезпеченню зміни цільового призначення земельних ділянок і передати їх частину у власність позивачу в строк до 31 грудня 2011 року.

Не виконавши обумовлені домовленістю дії у цей строк, ОСОБА_5 знав про виникнення у ОСОБА_4 права на повернення переданих ним коштів в розмірі 1 200 000,00 гривень з 1 січня 2012 року у зв'язку з неналежним виконанням зобов'язання.

Таким чином, твердження заявника про виникнення у нього обов'язку повернути суму в розмірі 1 200 000,00 гривень лише після набрання законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року є помилковими.

Доводи заявника про допущені судом апеляційної інстанції порушення вимог процесуального права, які полягають в його неналежному повідомленні про час і місце розгляду справи та ненаправленні йому копії апеляційної скарги, відхиляються касаційним судом як безпідставні.

Матеріалами справи підтверджується, що апеляційний суд Тернопільської області належним чином повідомляв ОСОБА_5 про час і місце призначених у справі судових засідань шляхом направлення йому судових повісток та копії апеляційної скарги на адресу: м. Тернопіль, вул. Галицька, 35/104, яка зазначалася заявником у поданих до суду процесуальних документах.

Додатково копія апеляційної скарги ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2016 року була вручена представнику ОСОБА_5 - адвокату ОСОБА_6, про що свідчить надана представником розписка.

ОСОБА_5 був обізнаний про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, звертався до суду із заявою про відкладення розгляду справи, у судових засіданнях брав участь його представник ОСОБА_6, тобто заявник мав можливість користуватися наданими йому процесуальними правами як особисто, так і через уповноваженого представника.

Твердження ОСОБА_5 про те, що апеляційний суд з власної ініціативи дослідив питання, які стосуються виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 червня 2015 року, тобто вийшов за межі позовних вимог, є безпідставними, оскільки з'ясування питання щодо повного або часткового погашення стягненої за цим рішенням суми має значення при вирішенні даної справи, предметом спору в якій є стягнення інфляційної складової, нарахованої за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2015 року на всю суму боргу.

Суд касаційної інстанції відхиляє посилання заявника на те, що апеляційним судом неправильно обраховано інфляційну складову боргу у зв'язку з помилкою при обчисленні сукупного індексу інфляції, оскільки такі посилання зводяться до переоцінки поданого позивачем і покладеного в основу рішення апеляційної інстанції розрахунку, що не відноситься до повноважень касаційного суду, відповідно до статті 400 ЦПК України.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України в редакції, що була чинна на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обов'язок доведення того, що вчинений позивачем ОСОБА_4 розрахунок інфляційних нарахувань є неправильним і, в дійсності, інфляційні втрати за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2015 року мають менший розмір, ніж зазначено позивачем, покладається на відповідача ОСОБА_5

За весь час перебування справи в провадженні судів першої та апеляційної інстанцій заявник про неправильність поданого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань не заявляв, в обґрунтування своїх заперечень на цю обставину не посилався, власного розрахунку інфляційних нарахувань не подав, хоча не був обмежений у такій можливості.

Так як під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє лише правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими, зазначений у касаційній скарзі новий розрахунок інфляційних нарахувань, проведений ОСОБА_5, не оцінюється касаційним судом.

Таким чином, касаційним судом не встановлено порушень судом апеляційної інстанції цивільного процесуального законодавства, які унеможливили з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому доводи скарги у цій частині необґрунтовані.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд Тернопільської області, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак