Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 727/6552/15-ц

провадження № 61-3950 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,
відповідач-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області у складі суддів: Винту Ю. М., Перепелюк Л. М., Половінкіної Н. Ю., від 17 серпня 2016 року.

Встановив:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» обґрунтувало тим, що 08 лютого 2007 року між сторонами у справу було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач ОСОБА_7 отримав 50 000 доларів США кредиту до 07 лютого 2027 року, в обмін на зобов'язання повернути кредит і сплати проценти за користування ним. Разом з тим, ОСОБА_7 не виконував взяті на себе зобов'язання і тому виникла кредитна заборгованість в загальному розмірі 46 662,31 доларів США, що станом на 29 травня 2015 року становить 961 110 грн 67 коп. До загальної суми заборгованості (961 110 грн 67 коп.) позивачем включено і 17 542 грн 31 коп. пені. Через несплату позичальником кредитної заборгованості в добровільному порядку банк звернувся до суду з цим позовом.

На підставі наведеного ПАТ «ВіЕйБі Банк» просило суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2007 року в сумі 45 662,31 долар США, еквівалент по курсу Національного банку України (далі - НБУ) станом на 29 травня 2015 року становить 961 110 грн 67 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено належними і допустимими доказами факт видачі коштів відповідачу відповідно до умов зазначеного вище кредитного договору, а відтак суд дійшов висновків про недоведеність позивачем наявності між сторонами у справі зобов'язальних правовідносин та про відсутність підстав для задоволення цього позову.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2016 року скасовано і ухвалено у справі нове рішення суду про задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором від 08 лютого 2007 року в сумі 45 662,31 долар США, що за курсом НБУ станом на 29 травня 2015 року становить 961 110 грн 67 коп. та 17 542 грн пені. Стягнуто з відповідача на користь позивача 15 868 грн 31 коп. в рахунок компенсації понесених судових витрат за подання апеляційної скарги.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідачем у справі відповідно до вимог статей 60, 131, 303 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року не надано суду належні та допустимі докази на спростування підстав і вимог цього позову, доказів позивача на підтвердження існування між сторонами кредитних правовідносин, наявності непогашеної заборгованості та її розміру, а тому апеляційний суд вважав за необхідне ухвалити у справі нове рішення суду про задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 просить крім іншого скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 року і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2016 року.

Касаційна скарга ОСОБА_7 обґрунтована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про видачу кредитних коштів згідно умов кредитного договору, оскільки позивач не надав витребуваний судом доказ - оригінал меморіального ордера про зарахування коштів на поточний рахунок позичальника. Враховуючи відсутність первинних документів, які б підтверджували факт надання ОСОБА_7 кредитних коштів згідно умов кредитного договору, розрахунок заборгованості не є належним доказом на підтвердження видачі коштів згідно умов кредитного договору і аналогічні висновки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року по справі № 707/1584/15-ц. Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_7 зазначає, що апеляційним судом скасовано рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили, без вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, і це є порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду України від 13 липня 2016 року в справі № 3-774гс16.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року крім іншого відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам у справі строк для подачі заперечень на касаційну скаргу, зупинено виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Положеннями статті 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

За правилами частини першої статті 294 ЦПК України (тут і далі ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду першої інстанції у цій справі проголошено 17 травня 2016 року за участі представників позивача та відповідача і набрало законної сили, оскільки протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду апеляційну скаргу не було подано (частина перша статті 223 ЦПК України)

Апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 травня 2016 року було подано позивачем у справі 01 липня 2016 року з пропуском строків, визначених статтею 294 ЦПК України.

За правилами частини третьої статті 297 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Позивачем не порушувалося перед апеляційним судом питання про поновлення пропущеного строку, установленого статтею 294 ЦПК України, і апеляційним судом при постановленні 02 серпня 2016 року ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі це питання також не вирішувалося (а. с. 209). Разом з тим, апеляційним судом розглянуто спір по суті та ухвалено нове рішення у справі.

Згідно зі статтею 72 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Наведене свідчить про порушення апеляційним судом вимог статті 294, частини третьої статті 297 ЦПК України при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України».

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 03 квітня 2008 року) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Високий Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

Подібна правова ситуація має місце і в даній справі, оскільки апеляційним судом розглянуто в апеляційному порядку спір по суті та ухвалено у справі нове рішення суду про задоволення позовних вимог без попереднього вирішення питання про поновлення пропущеного позивачем строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції яке набрало законної сили, чим порушено вимоги процесуального законодавства України, принцип правової визначеності та права відповідача у справі на справедливий судовий розгляд за пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З цих підстав оспорюване в касаційному порядку рішення апеляційного суду вважати законним і обґрунтованим не можна.

Інші посилання касаційної скарги на ці висновки касаційного суду не впливають.

Враховуючи те, що ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2016 року порушено вимоги статті 297 ЦПК України при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження, рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 року переглянуте судове рішення, яке набрало законної сили, за скаргою, поданою з пропуском строку на апеляційне оскарження, зазначені судові рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України (тут і далі ЦПК України в чинній редакції) є підставою для їх скасування зі стадії відкриття апеляційного провадження з передачею справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 02 серпня 2016 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик