Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/38196/15-ц

провадження № 61-17037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року у складі судді Волошина В. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Махлай Л. Д., Кравець В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 25 квітня 1987 року до червня 2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними було придбано у спільну власність майно:

- квартиру АДРЕСА_1;

- квартиру АДРЕСА_2;

- домоволодіння, що складається з житлового будинку, загальною площею 164,6 кв. м та земельної ділянки, площею 119 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_3;

- ? частину нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6 422,2 кв. м, та ? частину нежитлових приміщень (в літ. А), площею 1 365,7 кв. м, у нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв. м, що розташовані у на АДРЕСА_4.

Враховуючи те, що нерухоме майно було придбано під час шлюбу та жодних домовленостей щодо його поділу між ними не досягнуто, просила визнати це майно спільним сумісним майном подружжя та поділити його, визнавши за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2, за відповідачем - на квартиру АДРЕСА_1.

У порядку поділу спільного майна визнати за кожним із подружжя право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки, площею 119 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3; 1/4 частину нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6 422,2 кв. м, та 1/4 частину нежитлових приміщень (в літ. А), площею 1 365,7 кв. м, у нежитловому будинку, загальною площею 11 178,2 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_4.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року позовні вимоги в частині визнання спільним майном подружжя квартир, що є предметом розгляду, та в частині вимог щодо визнання спільним майном подружжя та поділу ? частини нежитлових приміщень (в літ. А), площею 1 365,7 кв. м, у нежитловому будинку загальною площею 11 178,2 кв. м, що розташований на АДРЕСА_5, залишено без розгляду на підставі поданої ОСОБА_3 заяви.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поділ домоволодіння і земельної ділянки, розташованих в Автономній Республіці Крим та ? частини нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6422,2 кв. м, у нежитловому будинку, розташованому на АДРЕСА_5, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем факту придбання за спільні кошти сторін спірного майна, оскільки з 2001 року вони не вели спільне господарство, разом не проживали.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції та зазначив, що сам по собі факт придбання спірного майна в період зареєстрованого шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У касаційній скарзі, що надійшла у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема статей 57, 60, 65, 74 СК України, і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, зазначає, що суди, встановивши, що ОСОБА_4 з 2001 року не проживав разом із нею та не вів спільного господарства, не надали оцінку нотаріально посвідченій згоді на придбання та відчуження відповідачем майна у спірний період, що, у свою чергу, свідчить про їх спільне проживання після 2001 року, а також факту роботи в одній юридичній компанії на посадах директора та комерційного директора, що також свідчить про ведення ними спільного господарства шляхом організації роботи їхнього підприємства.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 761/38196/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з 25 квітня 1987 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Центрального районного суду міста Сімферополя Автономної Республіки Крим від 14 червня 2011 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року рішення Центрального районного суду міста Сімферополя Автономної Республіки Крим від 14 червня 2011 року змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення встановлення судом факту припинення сторонами шлюбних відносин з 2000 року та ведення спільного господарства, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Також суди встановили, що з 2001 року ОСОБА_4 не проживав та не вів спільного господарства з позивачкою, а проживав з іншою жінкою ОСОБА_7 та у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_6

29 червня 2004 року між АТ «Український інноваційний банк» та фізичними особами: ОСОБА_4, ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець акціонерне товариство «Український інноваційний банк» продало, а покупці ОСОБА_4 та ОСОБА_8 придбали у рівних частках 63/100 частин від нежитлового будинку, загальною площею 11 178,2 кв. м, в будинку АДРЕСА_5, приміщення, що відчужується, загальною площею 7002,6 кв. м.

12 квітня 2007 року та 14 грудня 2007 року здійснено відчуження за договорами купівлі-продажу приміщень площею 83,5 кв. м та 233,0 кв. м, а 16 лютого 2011 року за договором дарування відповідачем було відчужено 14/2000 частки цього приміщення.

Також, 06 квітня 2007 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу було придбано нежитлову будівлю літ. Л, площею 164,6 кв. м, що розташована на земельній ділянці, площею 119,0 кв. м., за адресою: АДРЕСА_3.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що домоволодіння і земельна ділянка, розташовані в Автономній Республіці Крим, та ? частина нежитлових приміщень (в літ. А), площею 6422,2 кв. м, у нежитловому будинку, розташованому на АДРЕСА_5, підлягає поділу, оскільки придбане відповідачем під час перебування з нею у шлюбі.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом не проживають та не ведуть спільного господарства з 2001 року, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеністьпозивачем факту придбання сторонами спірного майно за спільні кошти.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами попередніх інстанцій, і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи скарги про те, що суди на порушення вимог частини першої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) не врахували рішення Апеляційного суду міста Києва від 18 січня 2017 року, яким із мотивувальної частини рішення Центрального районного суду міста Сімферополя Автономної Республіки Крим у справі про розірвання шлюбу виключено посилання на встановлення судом факту припинення сторонами шлюбних відносин та ведення спільного господарства із 2000 року, колегія суддів відхиляє.

При перегляді вказаного рішення в касаційному порядку Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що ця обставина не впливає на зміст ухваленого судового рішення про розірвання шлюбу та може бути встановлена при розгляді справи про поділ спільного майна подружжя.

У справі, що є предметом цього розгляду, суди відповідно до статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) встановили, що з 2001 року ОСОБА_4 не проживав та не вів спільного господарства з позивачем, а проживав з іншою жінкою. Протилежного ОСОБА_3 не довела, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України).

Посилання на нотаріально посвідчену згоду, надану нею (як дружиною) на відчуження майна у спірний період, колегія судів також відхиляє, оскільки ця згода не стосується майна, яке є предметом поділу.

Крім того, така згода сама по собі також не свідчить про ведення спільного господарства сторін.

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року та ухвалм Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 04 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило