Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 464/9152/16-ц

провадження № 61-97св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

встановив:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір позики, укладений 24 липня 2013 року між його матір'ю ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Свої вимоги обґрунтовував тим, що фактично кошти позичались у ОСОБА_7, а позичальником за цим договором був він, ОСОБА_3, а не ОСОБА_5, оскільки кошти позичались для погашення кредиту, отриманого ним у публічному акціонерному товаристві «Астра Банк» з метою уникнення звернення стягнення на їхнє житло, яке було передане в іпотеку банку на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором.

Посилався на те, що договір позики був укладений під впливом тяжкої для його сім'ї обставини - загрози втрати єдиного житла, і на вкрай не вигідних умовах, оскільки фактично предметом позики були грошові кошти в сумі 280 000,00 грн, а в договорі зазначена сума з урахуванням процентів за користування позиченими коштами - 355 600,00 грн.

З урахуванням вищенаведеного, просив позов задовольнити.

У січні 2017 року ОСОБА_8 подав зустрічний позов, у якому просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за вказаним вище договором позики в розмірі 1 901 620,28 грн, із яких: 1 231 220,64 грн, що еквівалентно 44 413,86 дол. США, - предмет позики, 670 399,64 грн, що еквівалентно 24183,35 дол. США, - штрафні санкції за 1089 днів прострочення виконання грошового зобов'язання.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він надав у позику ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 355 600,00 грн, що еквівалентно 44 413,86 дол. США, які остання повинна була повернути до 24 січня 2014 року.

Оскільки ці кошти ОСОБА_5 не повернула, просив стягнути заборгованість з урахуванням 0,05 % від простроченої суми за кожний день прострочення платежу за 1089 днів.

Рішенням Сихівського районного суду міста Львова від 12 травня 2017 року в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики, укладеним 24 липня 2013 року, в розмірі 966 017,39 грн, судовий збір у розмірі 8 000,00 грн , усього - 974 017,39 грн.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, застосувавши норми статті 1049 ЦК України, виходив із того, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки ОСОБА_5 не надала належних та допустимих доказів виконання зобов'язань за договором позики, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право ОСОБА_4, як позикодавця, порушено та підлягає захисту.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року рішення Сихівського районного суду міста Львова від 12 травня 2017 року в частині стягнення заборгованості за договором позики та судового збору змінено, зменшено розмір стягнутої заборгованості за договором позики до 549 224,20 грн, розмір судового збору - до 2 320,00 грн, усього стягнуто 551 544,20 грн.

У решті рішення суду залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 6 248,00 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за договором позики, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог, порахувавши розмір штрафних санкцій за 1204 дні, а не за 1089 днів, як просив позивач за зустрічним позовом.

У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову, справу в цій частині направити на новий апеляційний розгляд.

Скарга аргументована тим, що апеляційний суд при вирішенні спору не з'ясував фактичних обставин справи, не надав їм належної правової оцінки, у зв'язку з чим ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам закону.

Зокрема, зазначала, що судами не застосовано трирічну позовну давність до щомісячних платежів за період з 24 серпня 2013 року до 24 грудня 2013 року та спеціальну позовну даність до штрафних санкцій за період із 24 січня 2015 року до 17 січня 2017 року.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення зустрічних позовних вимог, в іншій частині судове рішення не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 464/9152/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 24 липня 2013 року між матір'ю ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, який посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Львівського нотаріального Лавриком Я. М. за № 4028, за умовами якого позикодавець надав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти в сумі 355 600,00 грн зі строком повернення до 24 січня 2014 року.

Для забезпечення виконання договору позики 28 липня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_1, та земельну ділянку, загальною площею 0,0970 га, призначену для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: НОМЕР_1, що знаходиться за цією ж адресою.

У встановлений договором строк кошти не були повернуті.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції, з висновками якого фактично погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, з урахуванням штрафних санкцій у розмірі 0,05 % від простроченої суми за кожен день прострочення платежу.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що відповідач не зверталась до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності, що унеможливлює застосування статей 256-258 ЦК України на стадії апеляційного перегляду рішення місцевого суду.

Проте повністю з висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Предметом зустрічного позову є стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за договором позики від 24 липня 2013 року.

В пункті 1 договору позики зазначено, що позикодавець передав позичальнику гроші в сумі 355 600 грн.

Відповідно до пункту 2 договору сторони домовились, що повернення суми позики здійснюється протягом шести місяців, але не пізніше 24 числа кожного місяця по 12 600,00 грн, а в січні 2014 року до 24 числа позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю кошти в сумі 280 000,00 грн, що буде підтверджуватись заявами про розрахунок або розписками.

Окрім цього, позичальник повинен сплатити позикодавцю передбачені пункті 4 договору штрафні санкції в розмірі 0,05 % за кожен день прострочення від суми платежу.

Тобто вказаним договором сторони встановили графік погашення платежів.

Звертаючись з апеляційною скаргою, ОСОБА_5 посилалась на пропуск загальної і спеціальної позовної давності до вимог зустрічного позову.

Зокрема, вказувала на пропуск загальної трирічної позовної давності до вимог про стягнення п'яти щомісячних платежів за період з 24 серпня 2013 року до 24 грудня 2013 року, і вимог про стягнення штрафних санкцій у розмірі 0,05 %, які є похідними від цих платежів, а також пропуск спеціальної позовної давності стягнення щодо стягнення штрафних санкцій у розмірі 0,05 %, передбачених пунктом 4 договору позики.

Апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_5 на стадії апеляційного перегляду рішення місцевого суду у застосуванні до заявлених ОСОБА_4 зустрічних позовних вимог наслідків спливу позовної давності, послався на те, що в суді першої інстанції з відповідною заявою відповідач не зверталась.

Встановлено, що 17 січня 2017 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

21 березня 2017 року зустрічний позов ОСОБА_4 прийнято судом та об'єднано із первісним позовом ОСОБА_3, а в судовому засіданні оголошено перерву до 10 год. 00 хв. 28 квітня 2017 року (а. с. 102 - 103).

Про судове засідання були належним чином повідомлені представник ОСОБА_3- адвокат ОСОБА_11 (а. с. 5 - 7) та представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_12 (а. с. 49а).

При цьому, матеріали справи не містять доказів направлення на адресу ОСОБА_5 зустрічного позову і копій доданих до нього документів, а також про те, що вона була належним чином повідомлена про розгляд справи судом.

28 квітня 2017 року судове засідання було відкладено на 12 травня 2017 року на 15 год. 30 хв (а. с. 106).

Доказів на підтвердження направлення на адресу ОСОБА_5 повідомлення на вказану дату матеріали також не містять.

12 травня 2017 року суд першої інстанції, незважаючи на те, що в судове засідання не з'явилася ОСОБА_5, про яку немає відомостей, що їй вручена судова повістка, на порушення вимог пункту 1 частини першої статті 169 ЦПК України розгляд справи не відклав, а розглянув справу по суті та ухвалив судове рішення.

Відтак, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), порушив право відповідача знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18.

Апеляційний суд, здійснюючи розгляд справи, не звернув уваги на вказані порушення вимог закону, не виправив помилок суду першої інстанції, який розглянув справу за відсутності ОСОБА_5 та за відсутності доказів належного її повідомлення про час та місце розгляду справи, не вирішив заяви відповідача про застосування позовної давності.

Ураховуючи зазначене, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2017 року в частині зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило