ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/275/18 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2018 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря - Романюк Х.Ю.

та сторін - представника позивача -ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №607/12218/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2018 року, ухваленого суддею Позняком В.М., повний текст рішення складено 09 жовтня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначала, що для гармонійного розвитку сина з відповідача слід стягувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1/2 від усіх видів доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, 4548,35 грн. понесених додаткових витрат та 13219,85 грн. прогнозованих витрат на утримання неповнолітнього сина щорічно до досягнення повноліття. Позивач зазначала, що відповідач має таку можливість, оскільки він працює підприємцем, на утриманні інших осіб у нього немає. Також, позивач зазначала, що працює, однак отримує мінімальну заробітну плату, якої недостатньо для належного утримання дитини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 червня 2018 року і до досягнення повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_5 в користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Рішення в частині стягнення аліментів підлягало негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Не погодившись із вказаним рішенням від ОСОБА_4 поступила апеляційна скарга в якій вона, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суд від 04 жовтня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги позивач зазначає, що оскаржуваним рішенням порушуються права її сина, оскільки суд помилково прийшов до висновку , що витрати, які просить стягувати позивач не є витратами, які викликані особливими обставинами. Позивач посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 11 жовтня 2018 року за №780,якою затверджено набори продуктів харчування, набори непродовольчих товарів та набори, послуг для основних соціальних і демографічних груп населення.

Також, позивач зазначила, що усі витрати на одяг та особисті потреби для дитини аліменти не перекривають, саме тому вважає за необхідне стягувати із відповідача додаткові витрати на дитину.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, оскільки вважає, що позивач не підтвердила доказами особливих обставин, які б свідчили б про необхідність стягнення з відповідача додаткових витрат, які викликані розвитком здібностей дитини, хворобою, каліцтвом тощо.

Також зазначив, що навчання в Островській музичній школі та відвідування танців дитиною відноситься до загального розвитку дитини є добровільним волевиявленням одного із батьків, у даному випадку матері, а тому не може бути віднесено до додаткових витрат, які підлягають обов'язковому стягненню із відповідача.

Окрім того, представник відповідача вважає, що поїздка позивача разом з дитиною на море є її добровільним волевиявленням, яке не може бути віднесене до додаткових витрат, які підлягають обов'язковому стягненню з відповідача.

Щодо вказаних позивачкою прогнозованих додаткових витрат на одяг для дитини, то сторона відповідача вказує, що вони не належать до додаткових витрат, оскільки є основними витратами по утриманню дитини, в тому числі за рахунок аліментів.

Крім цього, представник відповідача зазначає, що на даний час відповідач припинив підприємницьку діяльність та офіційно працює в ФОН ОСОБА_7, що підтверджується письмовими доказами долученими до даного відзиву.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, посилаючись на мотиви викладені в ній.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечив проти поданої апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї викладених у відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 грудня 2017 року у справі №607/13204/17, сторони перебували в шлюбі з 15 листопада 208 року по 26 грудня 2017 року.

Згідно свідоцтва про народження виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції від 09 жовтня 2009 року НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народився син ОСОБА_6.

Відповідно до довідки ДП 3 ЖЕК 13 ЖБК від 09 січня 2018 року №19 ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою по АДРЕСА_1 , разом з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.21).

Згідно довідки директора Тернопільської ЗОШ І-ІІІ ступенів №8 від 27 квітня 2018 року №61, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається в 2-Б класі Тернопільської ЗОШ №8, харчується в шкільній їдальні та відвідує групу продовженого дня. Сума харчування на одного учня в день становить 12 грн. (240 грн. в місяць), сума перебування одного учня у групі продовженого дня становить 16 грн. в день (320 грн. в місяць).

Відповідно до довідки Острівської музичної школи від 02 травня 2018 року №21, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в Острівській музичній школі на хореографічному відділенні. Розмір плати за навчання в 2017-2018 роках становить 90 гривень в місяць.

Згідно інформації регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області від 15 травня 2018 року за ОСОБА_5 зареєстровані транспортні засоби Мерседес Бенц спринтер 2005 року випуску (дата реєстрації 07.06.2017 року) та Пежо Партнер 2006 року випуску (дата реєстрації 03.01.2018 року випуску).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження від 22.06.2018 року, за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на 2/4 домоволодіння в селі Семенівка Обухівського району Київської області загальною площею 71,8 кв.м. на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 20 липня 2004 року.

Згідно витягу з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 19 червня 2018 року, ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 14.09.2017 року, вид діяльності - Вантажний автомобільний транспорт.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в ОСОБА_5, та ОСОБА_10 народився син ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_2 виданого Тернопільським міським відділом ДРАЦС ГТУЮ у Тернопільській області.

25 серпня 2018 року між ОСОБА_5 Та ОСОБА_10 зареєстровано шлюб (свідоцтво про реєстрацію шлюбу НОМЕР_3).

Матір відповідача - ОСОБА_12 є людиною пенсійного віку, однак працює в Марянівській НВК ДНЗ-1 ст. на посаді сторожа.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» , кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Виходячи з норм ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

В ст. 182 СК України закріплено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов'язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров'я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Задовольняючи частково позовні вимоги, ОСОБА_5 в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 червня 2018 року і до досягнення повноліття, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вказаний розмір буде достатнім для належного виховання та утримання малолітньої дитини та забезпечення належного рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку.

В апеляційній скарзі позивач не наводить доводів та не вказує обставин, які б спростували вказаний висновок суду першої інстанції щодо визначення саме 1/4 розміру частини доходів відповідача на утримання дитини, а тому беручи до уваги обставини, якими керувався суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів для належного утримання дитини, а саме:стан здоров'я сторін, їх матеріальне становище, утримання відповідачем малолітнього сина та дружини до досягнення дитиною трьох річного віку , а також матір, яка пенсійного віку, суд дійшов вірного висновку, що для належного утримання дитини достатнім буде розмір 1/4 всіх доходів позивача.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, судом враховується, в якій мірі кожен із батьків зобов'язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазначені або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат.

Аналіз вказаних норм Закону вказують на те, що в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних фактично понесених витрат на дитину.

Дане положення стосується особливих обставин , приблизний перелік яких надається ст.185 СК України. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки , коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у тому числі у зв'язку із розвитком певних її здібностей або страждає на важку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними хворобами так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, а тому вимагає додаткових матеріальних витрат або дитина потребує оздоровлення на відпочинок біля моря чи на гірському курорті). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Наявності таких особливих обставин підлягають доведенню в судовому зсіданні.

Доводи позивача про те, що нею понесені додаткові витрати на оздоровлення та відпочинок сина біля моря в розмірі 13990, 70 грн., посилаючись на проживання у приватному будинку с. Залізний Порт Херсонської області, не можуть слугувати доказом понесених додаткових витрат на оздоровлення сина і що ці витрати позивача зумовлені особливими обставинами.

Навчання у Острівській музичній школі на хореографічному відділені, де син сторін займається танцями, також не може свідчити про витрати, які викликані розвитком здібностей дитини, оскільки таке захоплення відноситься до загального розвитку дитини і є не обов'язковим, а добровільним волевиявленням одного з батьків, у даному випадку матері.

Апеляційний суд, також погоджується з висновками суду першої інстанції, що витрати, понесені за послуги мобільного зв'язку; телекомунікаційні послуги, харчування у шкільній їдальні впродовж навчального року, перебування в групі впродовж навчального року - не є додатковими витратами в силу вимог ст. 185 СК України.

Така позиція судової палати апеляційного суду узгоджується з висновками Верховного Суду, зазначеного у постанові від 26 вересня 2018 року у цивільній справі за №761/6933/17.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що нею надані всі необхідні докази в підтвердження понесених додаткових витрат, не спростовують висновків суду першої інстанції у розумінні вимог ч.1ст. 81 ЦПК України.

Таким чином встановивши, характер витрат, які позивач вважає додатковими, а також те, що вони охоплюються стягненими аліментами із відповідача, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За змістом статті ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.367,375,381-384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2018 року- залишити без змін.

Постанова Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

День складання повного тексту постанови - 18 грудня 2018 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б.