Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 196/1052/15-ц

провадження № 61-14092св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Державна казначейська служба України, прокуратура Дніпропетровської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року в складі судді Бойка Ю. О. та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року в складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Гайдук В. І., Калиновського А. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що 29 червня 2002 року прокуратура Петриківського району Дніпропетровської області порушила кримінальну справу за фактом незаконного відчуження майна Петриківського сільського споживчого товариства посадовими особами Царичанської міжрайонної державної податкової інспекції за частиною другою статті 364 КК України. 02 липня 2003 року слідчий прокуратури Петриківського району Дніпропетровської області Шипунов А. М. пред'явив ОСОБА_1 обвинувачення за частиною третьою статті 364, частини другої статті 366 КК України, обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд та накладено арешт на все його майно. Протягом 2004-2006 років кримінальна справа щодо позивача перебувала на розгляді в Петриківському, Царичанському та Магдалинівському районних судах Дніпропетровської області. 10 грудня 2014 року адвокату позивача надійшов лист заступника прокурора Царичанського району Дніпропетровської області РайковичаК. Ф., у якому повідомлено про закриття кримінальної справи щодо позивача у листопаді 2012 року, та додано копію постанови про закриття кримінальної справи слідчого прокуратури району Чернова В. В. у зв'язку з відсутністю в його діях складу злочинів.

Увесь цей час щодо ОСОБА_1 було застосовано з 2003 року запобіжний захід - підписку про невиїзд, а також накладено з того ж часу арешт на належне йому нерухоме і рухоме майно. Копію постанови про закриття кримінальної справи він особисто отримав 09 квітня 2015 року. У зв'язку з незаконними діями працівників прокуратури він був позбавлений права на свободу пересування, вільного вибору місця проживання, права вільно залишати територію України, а також розпоряджатися своєю власністю. Також зазначив, що через незаконні дії працівників прокуратури він зазнав матеріальних витрат у розмірі 39 800 грн, сплачених ним за надання юридичної допомоги адвокатом Руденком В. І. під час розслідування та розгляду кримінальної справи та моральних страждань у зв'язку з незаконним пред'явленням обвинувачення та тривалим застосуванням щодо нього запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.

На підставі викладеного, уточнивши позов, ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на його користь в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 39 800 грн та моральну шкоду в розмірі 322 560 грн.

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 154 958,32 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок незаконного перебування заявника під слідством та судом ОСОБА_1 було завдано моральну шкоду, що виявилась в душевних стражданнях, у зв'язку з характером пред'явленого обвинувачення, тривалістю перебування позивача під дією запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, накладеним арештом на майно. З урахуванням обставин справи та часу незаконного перебування громадянина під слідством суд дійшов висновку, що підлягає стягненню моральна шкода за період з 02 липня 2003 року

до 16 листопада 2012 року, тобто до часу винесення постанови про закриття кримінальної справи. Виходячи з того, що на день розгляду справи встановлений законом розмір мінімальної заробітної плати становить

1 378 грн, місцевий суд визначив розмір такого відшкодування у сумі 154 958,32 грн. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу, місцевий суд виходив з того, що такі витрати документально не підтверджені. Крім того, визначення розміру суми, сплаченої позивачем за надання правової допомоги, належить до компетенції органів прокуратури.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 13 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, викладено резолютивну частину рішення суду в такій редакції: «Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка на користь ОСОБА_1 154 958,32 грн на відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, стягуючи на користь позивача 154 958,32 грн моральної шкоди, з урахуванням розумності та співмірності, місцевий суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, оскільки кримінальну справу за обвинуваченням позивача було закрито у зв'язку з недоведеністю його вини, відсутністю в його діях складу злочину, а незаконними діями органів прокуратури щодо позивача тривалий час було застосовано запобіжний захід - підписку про невиїзд та накладено арешт на все належне йому майно, що позбавляло позивача права вільно пересуватися та розпоряджатися власним майном. При цьому, встановивши, що позивач не дотримав процедури звернення з вимогами про відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями державних органів, що передбачена статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог позивача про відшкодування на його користь витрат на правову допомогу у кримінальній справі.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що після закриття провадження у кримінальній справі копії постанови слідчого він не отримав, йому не пояснили порядку відшкодування шкоди. Спеціальний закон не містить положень про те, що він повинен подавати письмові заяви. Вважає помилковими висновки судів щодо визначеного розміру коштів на відшкодування моральної шкоди та про відмову у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальні справі.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

10 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Суди встановили, що 29 червня 2002 року прокуратура Петриківського району Дніпропетровської області порушила кримінальну справу за фактом незаконного відчуження майна Петриківського сільського споживчого товариства посадовими особами Царичанської міжрайонної державної податкової інспекції.

02 липня 2003 року слідчій прокуратури Петриківського району Дніпропетровської області Шипунов А. М. пред'явив ОСОБА_1 обвинувачення за частиною третьою статті 364, частини другої статті 366

КК України, обрано запобіжний захід - підписку про невиїзд та накладено арешт на все належне йому майно.

Протягом 2004-2006 років кримінальна справа щодо ОСОБА_1 перебувала на розгляді в Петриківському, Царичанському та Магдалинівському районних судах Дніпропетровської області.

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2006 року кримінальна справа була повернена на додаткове розслідування прокурору Царичанського району Дніпропетровської області.

16 листопада 2012 року слідчий прокуратури Царичанського району Чернов В. В. кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 закрив у зв'язку з недоведеністю вини та відсутністю в його діях складу злочинів, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, накладений арешт на майно - скасовано.

Установлено, що 06 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до прокуратури Царичанського району Дніпропетровської області із заявою про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури, та просив стягнути за рахунок Державного бюджету на його користь у рахунок відшкодування майнової шкоди 39 800 грн та моральної шкоди у розмірі 171 738 грн.

Листом прокуратури Царичанського району Дніпропетровської області від 30 квітня 2015 року на цю заяву позивачу було роз'яснено його право на звернення до суду з питання про відшкодування моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України).

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив унаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11, 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 04 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Міністерства фінансів України

від 04 березня 1996 року № 41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Установлено, що кримінальну справу за обвинуваченням позивача було закрито у зв'язку з недоведеністю його вини, відсутністю в його діях складу злочину, а незаконними діями органів прокуратури стосовно позивача тривалий час було застосовано запобіжний захід - підписку про невиїзд та накладено арешт на все належне йому майно, що позбавляло позивача права вільно пересуватися та розпоряджатися власним майном.

Фактично незаконне перебування позивача під слідством було у період з 02 липня 2003 року до 16 листопада 2012 року, тобто до часу винесення постанови про закриття кримінальної справи, а не до 09 квітня 2015 року.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, суди з урахуванням засад розумності та справедливості дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивач не дотримав процедури звернення з вимогами про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями державних органів, що передбачена статтею 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», обґрунтовано відмовили у задоволенні вимог позивача про відшкодування на його користь витрат на правову допомогу в кримінальному процесі.

Доводи касаційної скарги про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки порядок відшкодування завданої шкоди позивачу не було роз'яснено, не підтверджені належними доказами в матеріалах справи.

Матеріальні збитки позивача у цій справі мають ознаки процесуальних витрат, понесених у кримінальному процесі, оскільки оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора тощо ОСОБА_1, проводилося в порядку, передбаченому КПК України, на стадії досудового розслідування, і ці відповідні дії відносяться саме до кримінального провадження за правилами пункту 10 частини першої статті 3 КПК України.

Наведені в касаційній скарзі інші доводи фактично зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, однак вони не містять обставин і фактів на спростування цих висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору. Крім того, доводи касаційної скарги щодо обставин справи та викладення подій зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Рішення суду першої інстанції у незмінній частині та апеляційного суду містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду у незміненій частині та апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2015 року у незміненій рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року частині, та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В.Пророк

І. М.Фаловська