Справа № 368/299/17
Рішення

Іменем України

"11" травня 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Вареник О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості ,-

встановив :

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.07.2016 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 14461,95 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості повинна була здійснюватися починаючи з «1» по «25» число кожного місяця.

Позивач свої обов»язки перед відповідачкою виконав в повному обсязі. Однак відповідачка умови договору не виконує, в результаті чого утворилася заборгованість у сумі 28950,17 грн., яка складається з наступного: 14461,96 грн. - заборгованість за кредитом; 1180,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2892,35 грн. заборгованість за пенею та комісією; 10415,61 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угод, яку просять стягнути. А також просять стягнути з відповідачки на їх користь судові витрати у сумі 1600 грн.

Представник позивача в судове засідання не зявився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав заяву в якій просить слухати справу у їх відсутність, позов підтримує повністю.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечила та просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з слідуючих підстав.

Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів.

Так в судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 12.07.2016 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 14461,95 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості повинна була здійснюватися починаючи з «1» по «25» число кожного місяця.

Згідно позовної заяви заборгованість складається з наступного: 14461,96 грн. - заборгованість за кредитом; 1180,25 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2892,35 грн. заборгованість за пенею та комісією; 10415,61 грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угод.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України про підстави і цивільних обовязків, відповідно до яких цивільні права та обов»виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Однією із підстав виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини і юридичні факти.

Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК України).

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковими для неї. Виконання цивільного обовязку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов»язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК).

Визначеними ст. З ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, яким мають відповідати як цивільні права, так і цивільні інтереси, і згідно п. 3 є свобода договору.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого в ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору, з урахування цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Свобода договору полягає, зокрема, у вільному вияві волі сторін на вступ у договірні відносини, у можливості вільно обирати собі партнерів у договірних відносинах, у визначенні умов договору та самостійно визначають розмір плати і порядок розрахунків.

Своїми підписами в договорі сторони підтверджують, що вони досягли всіх істотних умов, які стосуються даного виду договору. Підписання договору сторонами є свідченням згоди сторін на прийняття всіх умов договору та вказує на те, що договір є укладеним.

Цивільне законодавство регулює відносини з договору позики як одну з правових форм кредиту, що вимагає визначення юридичного поняття кредиту, встановлення місця позики як форми кредиту. Законодавчі цивільно- правові засади позики, інших форм кредитних відносин визначаються нормами гл. 71 ЦК України "Позика. Кредит. Банківський вклад". Зазначена глава ЦК складається з трьох параграфів, присвячених регулюванню трьох самостійних цивільно-правових договорів (позики, кредитного договору, банківського вкладу), що грунтуються на понятті кредиту і в сукупності становлять систему правових форм кредитування.

Параграф 1 "Позика" цієї глави (статті 1046-1053) містить норми, що регулюють договір позики.

Зазначений договір є підставою і правовою формою регулювання позикових відносин, які можна розглядати в широкому і вузькому розумінні.

У широкому розумінні позикові правовідносини виступають як позика- борг, що виникає при будь-якому борговому зобов'язанні, в якому одна особа має заборгованість перед іншою.

У вузькому розумінні під позиковими правовідносинами слід розуміти позику-зобов'язання, що виникає на підставі приватноправових угод, в силу яких одна сторона передає у власність іншій стороні гроші або речі, визначені родовими ознаками, під зустрічне зобов'язання повернути їх у майбутньому в такій самій кількість і того ж роду.

У найзагальнішому вигляді позика полягає в наданні в борг грошей або інших споживних і замінних речей. Тільки правовідносини, що виникають внаслідок договору позики між двома сторонами, породжують боргове зобов'язання.

Позикові відносини не є похідними від інших зобов'язань - вони існують юридично самостійно, завдяки специфіці об'єкта позики, що полягає у зворотному русі вартості.

Позикові правовідносини зумовлені характером обов'язку боржника в грошовому зобов'язанні, що існує між позикодавцем і позичальником. Позика є зобов'язанням, в якому гроші виступають засобом передачі й накопичення заборгованості і не виступають платежем на її погашення між учасниками правовідношення.

Основною підставою виникнення позикових відносин є договір позики.

Про те, позивач предявляючи свої вимоги що до позикових відносин та про вимогу стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів оперує Генеральною угодою про їх отримання одночасно з цим замовчує про інший вид правовідносин між нами, які виникли в силу попереднього договору у вигляді анкети -заяви про відкриття кредитної лінії та погашення за рахунок стягнення коштів з іншого рахунку ( пенсійного) відкритого у відповідача.

Матеріально-правові основи регулювання певних видів суспільних відносин мають прямий вплив на деякі питання процесуально- правового характеру, повязані із вирішенням в судах спорів, які виникають з таких правовідносин. У даному контексті особливість договору позики полягає в тому, що для цього виду цивільно-правового договору законодавством передбачена спеціальна підстава його оспорювання частина 1 статті 1051 Цивільного кодексу (ЦК) України передбачає, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Дійсно 12 липня 2016 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт.

Про те, грошові кошти у вказаному вище розмірі згідно умов вказаної угоди відповідачці не передавалися та на відкритий банком картковій рахунок на її імя № 5168 7556 2937 7371 не зараховувалися, що підтверджується платіжною карткою та інформацією яка міститься на ній.

Так, на протязі з дня укладання безгрошової угоди до даного часу вказаною вище платіжною карткою ОСОБА_1 не користувалася, крім перевірки в липні 2017 року стану рахунку, в процесі якого виявлено, що вказана платіжна картка діє тільки на поповнення банківського рахунку її власником та відсутність будь-яких коштів.

Вказане підтверджується наданою платіжною банківською карткою.

Оскільки інші вимоги позивача є похідними від задоволення вимог про стягнення заборгованості, то в іншій частині вимоги, пов'язані із стягненням процентів з боргової суми , пені, комісії та штрафу, а також судових витрат, вирішуються за результатами розгляду позову відповідно до вимог ст. 1050 та 625 ЦК України, а також ст. 141 ЦПК України.

За таких обставин, згідно з вимогами 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Позивачем не надано жодного доказу, які неодноразово витребовувались судом, порушення ОСОБА_1 їхніх особистих прав чи інтересів, в тому числі отримання від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позики за Генеральною угодою, необхідність повернення отриманих від нього грошових коштів та заподіяння йому матеріальної шкоди, а враховуючи, що позивачем не доведено факти викладені в позовній заяві, що до порушення його прав, позовні вимоги не можуть бути задоволенимив повному обсязі.

А тому в задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості слід відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 526, 527, 530, 599, 634, 1050, 1054 ЦК України, суд ,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 Маргатири Анатоліївни про стягнення заборгованості відмовити повністю.

Рішення суду набуває законної сили відповідно до ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області протягом 30 днів.

Повний текст рішення виготовлено 21.05.2018 року.

Суддя : Т.Є.Іванюта