Провадження № 22-ц/772/1841/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач: Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2018 рокуСправа № 127/15831/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах:

головуючого Панасюка О.С. (суддя доповідач), суддів: Шемети Т.М., Зайцева А.Ю.,

учасники справи:

позивач військова частина НОМЕР_1 ,
представник позивача заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, який діє в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, в особі військової частини НОМЕР_1 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області, постановлену 11 липня 2018 року під головуванням судді Короля О. П.,

встановив:

26 червня 2018 року заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, який діє в інтересах держави, уповноваженим органом якої здійснювати відповідні функції в спірних відносинах є Міністерство оборони України, в особі військової частини НОМЕР_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , за яким просив стягнути з нього на користь військової частини НОМЕР_1 майнову шкоду в розмірі 139 522 грн 07 к.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_1 , як військова службова особа, на яку покладено функції забезпечення надійного збереження матеріальних засобів, під час перебування на посаді командира взводу військової частини НОМЕР_2 , не вжив всіх заходів щодо забезпечення збереження, обліку та прийому-видачі військового майна, не здійснював перевірку наявності майна служби зв`язку та не забезпечив його охорону, що призвело до нестачі військового майна на суму 139 522 грн 07 к.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2018 року позовну заяву повернуто позивачу.

Ухвала мотивована тим, що заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону необґрунтовано зазначив Міністерство оборони України, як орган уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, оскільки позовні вимоги стосуються військової частини НОМЕР_1 , яка є юридичною особою та самостійним суб`єктом господарювання, може самостійно представляти себе в суді.

В апеляційній скарзі заступник військового прокурора Івано-Франківського гарнізону, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати цю ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що військова частина НОМЕР_1 є складовою частиною Збройних Сил України, підпорядковується Оперативному командуванню «Захід» оперативного об`єднання сухопутних військ Збройних Сил України Міністерства оборони України, її командування несе повну відповідальність за збереження та ефективне використання закріпленого за ним майна, яке належить державі, а тому шкода, завдана військовій частині НОМЕР_1 , є прямою шкодою, завданою інтересам держави.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавав.

Частиною першою статті 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, справа підлягає апеляційному розгляду Апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Вінницький міський суд Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частиною першою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з приписами статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві чи іншій заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України в рішенні від 08 квітня 1999 №3-рп/99 у справі за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (на даний час Господарського процесуального кодексу України) встановив, що інтереси держави можуть збігатися повністю, частково, або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Підставою для порушення справи у суді є заява, у якій прокурор обґрунтовує порушення чи загрозу порушення інтересів держави, зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, під яким, відповідно до статей 6, 7 та 43 Конституції України потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади, а не підприємства, установи і організації, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

В пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України зазначено, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах фактично є позивачем у справі, порушеній за позовною заявою прокурора і на підставі частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України є стороною в арбітражному процесі, цей орган здійснює процесуальні дії відповідно до вимог статті 22 ГПК України.

Тобто, прокурор може бути представником сторони у справі тільки у випадку, коли цією стороною у справі є орган державної влади або орган місцевого самоврядування, наділений повноваженнями органу виконавчої влади.

Як видно зі змісту самої позовної заяви військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою, має цивільну процесуальну дієздатність, а тому може самостійно представляти себе в суді. При цьому обраний заступником прокурора спосіб захисту відшкодування збитків відповідає суб`єктивному праву особи, яка їх зазнала військова частина НОМЕР_1 (стаття 22 ЦК України).

Апеляційний суд відхиляє доводи прокурора про те, що оскільки військова частина НОМЕР_1 здійснює функції держави, то і відшкодування завданих їй збитків відповідає інтересам держави, з огляду на таке.

Як роз`яснено у вище зазначеному рішенні Конституційного Суду України, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності на господарювання тощо.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Отже, те, що інтереси держави повністю збігаються з інтересами військової частини НОМЕР_1 у цих правовідносинах правового значення не має, тому що, як зазначено вище, визначена прокурором у якості позивача у справі військова частина НОМЕР_1 не є органом державної влади, який може представляти інтереси держави.

Таким чином, установивши, що заступник прокурора подав позовну заяву в інтересах юридичної особи військової частини НОМЕР_1 , суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про її повернення на підставі пункту 4 частини четвертої статті 185 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу заступника військового прокурора Івано-Франківського гарнізону залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 липня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.С. Панасюк

Судді Т.М. Шемета

А.Ю. Зайцев