Справа № 226/683/18

Провадження № 2/226/427/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 року м. Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області у складі:

головуючої судді Клепка Л.І.,

при секретарі Тіссен О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Мирноград Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання за ним права власності на квартиру. В обґрунтування вимог зазначив, що 05.08.1999 за договором купівлі-продажу, зареєстрованим на регіональній товарній біржі «Юго-Восток» в місті Димитров (Мирноград), він придбав у ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, квартиру №56 в будинку №26 мікрорайону «Світлий» в м. Димитров (Мирноград) Донецької області. До оформлення вказаного договору вони із власниками будинку дійшли згоди з усіх суттєвих питань купівлі-продажу та вважали, що оформлений на товарній біржі договір є дійсним і подальшого нотаріального посвідчення не вимагає. На сьогодні ОСОБА_7 померла, а відповідачі не погоджуються укладати договір вдруге. Вказуючи на те, що в теперішній час він не має можливості розпорядитися квартирою на свій розсуд шляхом відчуження, оскільки угода нотаріально не посвідчена, просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири дійсним та визнати за ним право власності на зазначену квартиру.

Позивач ОСОБА_2 до судового засідання не прибув, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вимоги підтримав, обґрунтував їх викладеними в позовній заяві обставинами, і просив суд позов задовольнити.

Відповідачі до судового засідання не прибули, надавши на адресу суду заяви про розгляд справи у їхню відсутність, в яких підтвердили факт укладання договору купівлі-продажу квартири з позивачем, проти задоволення вимог не заперечували.

Вислухавши пояснення представника позивача та дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Судом встановлено, що 05.08.1999 за реєстрованим №353 на регіональній товарній біржі «Юго-Восток» в м. Димитров був укладений договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 продали, а ОСОБА_2 придбав квартиру, що складається з двох жилих кімнат загальною площею 40,8м2, в тому числі жилою площею 26,0м2, розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Продаж вчинено за 500,00 гривень, які продавці отримали від покупця до підпису цього договору (а.с.8). Даний договір нотаріусом посвідчено не було.

02.09.1999 вказана квартира була зареєстрована за позивачем ОСОБА_2 в бюро технічної інвентаризації м. Димитрова за реєстровим №26 реєстрової книги №19, стор.5 (а.с.9).

19.05.2004 ОСОБА_7 померла, що підтверджується актовим записом про її смерть (а.с.10).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про товарну біржу» товарна біржа є організацією, що об'єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов'язаних з ним торговельних операцій.

Крім того, ст.2 цього Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. На товарних біржах здійснюються біржові операції,які повинні відповідати сукупності вимог, установлених ст.15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Відповідно до ст.42 Цивільного кодексу Української РСР, який діяв на час укладення спірної угоди, угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Згідно ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

Угоди, зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України «Про нотаріат».

Таким чином, необхідною умовою є дотримання законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна незалежно від місця, де ці угоди укладаються.

Згідно ст.227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню.

Разом із тим, згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України №17-12/44 від 10.04.1998 «Щодо діяльності товарних бірж», є передбаченими особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини), якщо хоча б однією із сторін є громадянин, і вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами із дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, а недотримання цієї вимоги згідно зі ст.47 ЦК УРСР тягне недійсність договору.

Отже, на час своєї смерті 19.05.2004 ОСОБА_7 внаслідок недійсності спірного договору фактично продовжувала володіти разом з відповідачами квартирою, яка належала їм на підставі права власності, здобутого внаслідок приватизації.

Відповідно до ст.1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Згідно з відомостями Мирноградської державної нотаріальної контори №546/01-16 від 04.06.2018 на майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_7, спадкова справа не відкривалася.

Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз'яснив, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-1288цс17 (постанова від 06.09.2017), однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Проте факту безповоротного ухилення відповідачів від нотаріального посвідчення біржового договору, як цього вимагає ч.1 ст.81 ЦПК України, позивач суду не довів.

Враховуючи, що один з власників квартири ОСОБА_7 померла, правильним у цій справі мало бути вирішення питання про спадкування належного їй майна спадкоємцями, а потім предявлення ОСОБА_2 позову до відповідачів та правонаступників ОСОБА_7 в разі здобуття доказів їхнього ухилення від нотаріального посвідчення угоди. Відтак, на цей час підстав для задоволення вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу не вбачається.

Крім визнання договору дійсним позивач ОСОБА_2 просить суд визнати за ним право власності на квартиру.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову).

Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт, та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України. Оскільки позивач не набув право власності на квартиру, вимога про визнання такого права також не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати підлягають залишенню за позивачем, оскільки йому повністю відмовлено в задоволенні позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4,10,12,13,76,81,141,263-265,273,354 ЦПК, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на квартиру відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення і набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Вступна і резолютивна частини рішення проголошені 24.09.2018 року. Повне рішення суду складене і підписане 02.10.2018 року.

Суддя Л.І.Клепка