АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року м. Київ

Справа № 22-4851 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Васалатій К.А.

Унікальний №756/9941/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, 2010 року народження, ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, 2011 року народження до ОСОБА_1, третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення порядку користування квартирою,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &quро;Про судоустрій і статус суддів&q? і; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ку;Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quп.;Прикінцеві та перехідні положення&q?ре; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &q?ок;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?. ;Перехідні положення&q?ех; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2016 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, 2010 рокународження, ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6, 2011року народження звернулись до суду з позовом.

Просили, з урахуванням зміни предмету позову, визначити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1: - передати в користування ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5, з урахуванням інтересів неповнолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, житлові кімнати площею 17,3 кв.м. та 8,3 кв.м., а також лоджію площею 2,5 кв.м.; - передати в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,5 кв.м., яка використовується ним на сьогоднішній день для проживання, а також балкон площею 2,0 кв.м.; - залишити в спільному користуванні сторін кухню площею 8 кв.м., ванну кімнату площею 2,6 кв.м., вбиральню площею 0,8 кв.м., коридор площею 14,6 кв.м., вбудовану шафу площею 1,5 кв.м.

В обґрунтування позову посилались на те, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності. Окрім того в спірній квартирі зареєстровані неповнолітні діти позивачів ОСОБА_4, 2010 року народження, та ОСОБА_6, 2011 року народження.

Власники не можуть досягти згоди між собою щодо порядку володіння та користування спірною квартирою, через використання відповідачем без згоди решти власників частини квартири на власний розсуд, шляхом передачі кімнати площею 17,3 кв.м. іншим особам в користування без укладення відповідних договорів. Такі дії відповідача постійно спричиняють конфлікти та унеможливлюють вільне використання позивачами своєї власності.

Враховуючи неможливість поділу квартири в натурі, що підтверджується висновком експерта, просили виділити кожному співвласнику в користування зазначені кімнати.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.04.2018 р. позов було задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 14.05.2018 р. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилався на те, що матеріали справи не містять доказів порушення апелянтом порядку користування спірною квартирою та звернення позивачів до нього з пропозиціями щодо встановлення такого порядку до безпосереднього звернення до суду. Відсутність доказів на підтвердження цих обставин унеможливлює задоволення позову.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки позовній заяві, яка не містить обставин та належного обґрунтування позовних вимог, визначеній ціні позову, яка є вартістю невідомо якої саме частини спірної квартири та сплаті судового збору лише одним із позивачів. Стягнення судового збору з апелянта на користь всіх позивачів в розмірі сплаченому за подання первісного позову про поділ майна в натурі є необґрунтованим та здійснене з порушенням норм процесуального права.

Апелянт наполягав, що здійснене позивачами об'єднання трьох позовних вимог в одну повинно бути оплачене кожним з них окремим судовим збором.

Твердження позивачів, які прийняті до уваги судом першої інстанції, щодо неналежного виконання апелянтом своїх обов'язків власника не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт наголошував, що постійно проводить ремонтні роботи в кімнатах площею 17,3 кв.м. та 12,5 кв.м., а також оплачує всі комунальні послуги.

Після отриманого висновку експерта щодо неможливості виділення майна в натурі, позивачі тричі подавали неналежно оформлену уточнену заяву, якою одночасно змінили підстави та предмет позову, а суд першої інстанції постійно продовжував термін для приведення заяви у відповідність.

Апелянт наголошував, що позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 разом зі своїми дітьми вже тривалий час не проживають в спірній квартирі та забезпечені власним житлом, обов'язки по утриманню майна взагалі не виконують. Він неодноразово намагався вирішити мирним шляхом спірні питання щодо проживання та користування кімнатами, однак позивачі постійно змінювали свою думку та відмовлялись укладати мирову угоду письмово.

Твердження позивачів щодо самостійного користування апелянтом спірною квартирою не відповідають дійсності та є спробою ввести суд в оману. Визначений судом порядок користування не враховує потреб кожного власника та призведе до подальших скандалів між самими позивачами. Судом не надано оцінки внеску кожного власника та невизначено порядок виконання кожним з них своїх обов'язків.

Судом першої інстанції не було взято до уваги жодних заперечень апелянта та відхилено всі клопотання про долучення доказів та виклик свідків.

Окремо апелянт наголошував, що виділений йому в користування балкон не суміжний з кімнатою, а стикується з кухнею та фактично буде перебувати у спільному користуванні всіх власників.

Матеріали справи не містять жодного належного і допустимого доказу заявлених вимог, а обставини на які вони посилаються позивачі залишились недоведеними.

У судовому засіданні апелянт та його представники апеляційну скаргу підтримали та просили суд її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлялись про час, дату та місце судового розгляду.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення інших учасників процесу які з'явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності (в рівних долях) належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с.5)

05.12.2009 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 було укладено шлюб, після реєстрації якого подружжю було присвоєне прізвище «ОСОБА_5», що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6)

Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №5107 від 29.06.2016 р. (а.с.7) та довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА (а.с.105) в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №8710 від 22.11.2016 р. виділити кожному із сторін спору по ? та ? частки спільної квартири з технічної точки зору у відповідності до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва не вбачається можливим; варіанти розподілу (виділення частки) АДРЕСА_1 не надаються, так як такий виділ не вбачається можливим. (а.с.56-79)

Задовольняючи позовом суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутня домовленість щодо спільного користування та володіння спірним майном. Відповідач використовує квартирою на власний розсуд без згоди позивачів. Твердження висловлені відповідачем у відзиві на позов та поясненнях наданих в судового засіданні за своїм змістом є суперечливими та жодним належним і допустимим доказом не підтверджені.

Колегія суду частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки ухвалено без дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

За ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної сумісної власності викладено в ч. 1 ст. 368 ЦК України, як власність двох чи більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної сумісної власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних (рівних) частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної сумісної власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Виходячи із вищезазначеного, правовий режим спільної сумісної власності визначається главою 26 ЦК України, з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження сумісною власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

З аналізу вказаних правовстановлюючих документів та положень ЦК України вбачається, що позивачі і відповідач є суб'єктами спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пленум Верховного Суду України в абзаці 2 п.6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 14.10.1991 року №7 роз'яснив, що у разі виділу частки будинку неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартири, кімнати) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (коридор, кухня тощо) можуть бути залишені у загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування житловими приміщеннями може бути встановлений і між учасниками спільної сумісної власності.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Таким чином, порядок користування жилими приміщеннями у квартирі, яка належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у квартирі.

Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, хоча при визначенні порядку користування майном у праві спільної сумісної власності і не припиняється право спільної сумісної власності, але при цьому не повинно порушуватися чи обмежуватися право власника на користування майном, що входить до змісту права власності.

Таким чином, встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту ст. ст. 319, 369 ЦК України, є складовою здійснення ними права спільної сумісної власності, при цьому, співвласники майна позивачі та відповідач по справі у аспекті наведених вище норм мають рівні права щодо користування жилим приміщенням.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної сумісної власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Згідно правової позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 р. № 6-1500цс15, в квартирі виділяється в користування саме житлова площа.

Згідно технічного паспорту, квартира АДРЕСА_1, знаходиться на 5 поверсі 10-ти поверхового будинку та складається з: 3-х кімнат жилою площею 38,1 кв.м. у тому числі: 1-а кімната 8,3 кв.м., 2-а кімната 12,5 кв.м., 3-я кімната 17,3 кв.м., кухні, площею 8,0 кв.м., ванної кімнати 2,6 кв.м., вбиральні 0,8 кв.м., коридору - 14,6 кв.м., вбудованої шафи 1,5 кв.м.. Квартира обладнана лоджією, площею 2,5 кв.м. та балконом, площею 2,0 кв.м.. Загальна площа квартири 68,22 кв.м.(а.с.9).

У даному випадку, виходячи із загальної житлової площі спірної квартири в розмірі 38,1 кв.м., на позивачів і на відповідача припадає по 9,53 кв.м.

Матеріали справи свідчать про те, що у сторін по справі відсутня взаємна згода на здійснення права спільної сумісної власності та неможливість у добровільному порядку встановити порядок володіння і користування спільним майном.

Посилання апелянта на те, що визначений судом першої інстанції порядок користування квартирою призведе до подальших конфліктів між самими позивачами, колегією суддів до уваги не приймається. Оскільки суд неповинен робити жодних припущень щодо можливого існування ймовірного непорозуміння між позивачами, про які вони самостійно не заявляють. Крім того, вони не позбавлені можливості в разі необхідності звернутись до суду з аналогічним позовом.

Доводи апелянта щодо відсутності підстав для вирішення спору судом за відсутності попереднього звернення до нього з певними пропозиціями, колегією суддів до уваги не приймаються. Як вже наголошувалось раніше відносини між власниками первинно врегульовуються лише на підставі спільної домовленості. Досягти згоди щодо використання кімнат, проведення в них ремонтних робіт та їх об'єму, сторони не змогли, на чому акцентував увагу і сам апелянт. Відмова від запропонованих апелянтом умов щодо порядку користування спірною квартирою, фактично свідчить про існування розбіжностей у поглядах власників на певні обставини, а саме звернення до суду про неможливість самостійного вирішення даного питання.

З урахуванням вищевикладеного, а також те, що апелянт постійно користується житловою кімнатою 12,5 кв.м., враховуючи, що площа кімнат, які позивачі просять виділити їм в користування і складає 17,3 кв.м. та 8,0 кв.м., є меншою за площу, що припадає на частку кожного з них у праві власності на квартиру, і на думку позивачів таке зменшення площі користування для них є незначним та не порушить їх права власності та користування, то виділення їм в користування кімнат площею 17,3 кв.м. та 8,0 кв.м., а відповідачу кімнати площею 12,5 кв.м. - не порушуватиме права позивачів та відповідача, адже квартира залишається у спільній сумісній власності сторін.

При цьому залишити в загальному користуванні сторін слід всі допоміжні приміщення а саме: кухню 8,0 кв.м, вбудовану шафу 1,5 кв.м, коридор 14,6 кв.м, ванну кімнату 2,6 кв.м, вбиральню 0,8 кв.м. та балкон 2,0 кв.м.. Оскільки фізичне розташування балкону згідно технічного паспорта квартири, свідчить про фактичну неможливість його відокремлення від кухні, яка апріорі є місцем загального користування та може призвести до спровокування подальших непорозумінь між сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З уточненою позовною заявою про визначення порядку користування квартирою позивачі звернулись до суду 13.10.2017 р. (а.с.124-126)

Відповідно до п.1.2.2 ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання уточненої позовної заяви) ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру фізичною особою становила 0,4 розміру прожиткового мінімуму на одну працездатну особу - 640,00 грн.

Сплата судового збору в розмірі 6 890,00 грн. була здійснена позивачем ОСОБА_5 одноособово, під час звернення до суду з позовом про поділ майна в натурі та не повинна була враховуватись судом першої інстанції в повному обсязі з огляду на внесені позивачами зміни.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 17.10.2014 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» закон не містить заборони й можливості сплати усієї суми судового збору одним із кількох позивачів у справі; визначальним у такому разі є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Колегія суддів вважає, що стягненню з відповідача підлягає судовий збір саме на користь позивача ОСОБА_5 в розмірі 640,00 грн., як за позов немайнового характеру.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження в матеріалах цивільної справи, висновки суду першої інстанції щодо необхідності визначення порядку користування не тільки між співвласниками, але і неповнолітніми дітьми, які там зареєстровані, а також неправильний розподіл судових витрат, не відповідають положенням чинного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Всі інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують. При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення (справа Гарсіа Руїз проти Іспанії).

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 квітня 2018року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1

Виділити у спільне користування ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 житлову кімнату площею 17,3 кв.м. та житлову кімнату площею 8,3 кв.м. з лоджією 2,5 кв.м.

Виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 12,5 кв.м.

Залишити в спільному користуванні всіх співвласників: кухню 8,0 кв.м, вбудовану шафу 1,5 кв.м, коридор 14,6 кв.м, ванну кімнату 2,6 кв.м, вбиральню 0,8 кв.м. та балкон 2,0 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_1, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_5(ІНФОРМАЦІЯ_7, ІПН НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1) судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 серпня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль