РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 285/1191/18

провадження у справі №2/0285/737/18

07 серпня 2018 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області

в складі: головуючого судді Коцюби О.М.,

за участю секретаря Кармазіна Г.Д.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

встановив:

11.04.2018 року до Новоград-Волинського міськрайонного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні будинком. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку за адресою: 1-й провулок Дружби, 5-А, м. Новоград-Волинський. У вказаному будинку свого часу зареєструвалась колишня дружина його сина ОСОБА_3, яка проживала з ними до липня 2017 року. 13.09.2017 року шлюб між сином позивача ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_3 було розірвано. 10.08.2017 року ОСОБА_3 подала до суду позов про вселення. Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 07.11.2017 року позовні вимого ОСОБА_3 було задоволено. Однак, відповідач не проживає у будинку позивача та не всиляється зі рішенням суду Не є членом сімї позивача. Витрат на утримання будинку не несе, спільне господарство не веде. Будучи зареєстрованою у вказаному будинку вона чинить перешкоди у володінні, розпорядженні та користуванні майно. Позивач не в змозі оформити субсидію. Тому вона звернулася з даним позовом до суду і просить визнати відповідача такою, що втратила право користування її житловим будинком.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 позовні вимоги не визнали. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилалися на те, що позивач ОСОБА_1 чинить перешкоди у виконанні рішення суду про вселення.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, дійшов наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку за адресою: 1-й провулок Дружби, 5-А, м. Новоград-Волинський, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.8).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду № 285/2658/17 від 13.09.2017 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було розірвано (а.с. 10).

Із пояснень сторін випливає, що будинок розділено (без реєстрації) на дві окремі частини. В одній із частин проживало подружжя ОСОБА_3, в іншій позивач ОСОБА_1

Отже, в силу положень частини другої статті 64, частини четвертої статті 156 ЖК УРСР відповідачка фактично не була членом сімї власника спірного житлового будинку, оскільки ніколи не проживала разом з нею як сімя, не вела з нею спільного господарства.

Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-якої угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У справі, встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, її син перебував у шлюбі з відповідачем, у звязку із чим остання була вселена до належного позивачці спірного житлового будинку, яка як власник цього майна надала право відповідачці користуватись ним.

ОСОБА_3 спільно з власником спірного житлового будинку однією сімєю не проживала, проживали у різних, виділених, частинах, спільним побутом не були повязана; з липня 2017 року з сином позивачки не проживає і вибула із зазначеного житлового будинку, проживає за іншою адресою. Доказів на те, що вживала заходів для виконання рішення суду про вселення від 07.11.2017 року не надала.

Ч. 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Суд вважає, що реєстрація відповідача в належному позивачу будинку за своїм змістом відповідно до статей 401, 402 ЦК України, є особистим сервітутом, підставою для встановлення якого була усна домовленість між сторонами.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Ч. 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16.

Суд відкидає, як недоведене, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про те, що відповідач зверталася до відділу ДВС з метою виконання рішення суду про вселення, оскільки жодного доказу на це не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У свою чергу, ч. 1 ст. 81 ЦПК України зазначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Також, п. 5 та 6 цієї статті вказує, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи той факт, що відповідач ОСОБА_3 вселилася до будинку, який належить позивачу ОСОБА_1, у звязку з перебування у шлюбі з сином останньої, при цьому у подальшому вказаний шлюб було розірвано, відповідач залишила будинок позивача і на даний час в ньому не проживає, спільним побутом з позивачкою та членами її родини вона не повязана, заходів з виконання рішення суду про вселення від 07.11.2017 року не вживає, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідача користуватися чужим майном (спірним житловим будинком) на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України.

За таких обставин відповідача необхідно визнати такою, що втратила право на користуватися житловим будинком, розташованим за адресою: 1-й провулок Дружби, 5-а, м. Новоград-Волинський, Житомирської області, відповідно позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню повністю.

Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути понесені нею судові витрати на сплату судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп.

Керуючись ст. ст. 3, 12, 141, 206, 223, 258, 259, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про припинення сервітуту та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, яка втратила право користування житловим будинком, що знаходиться за адресою: 1-й провулок Дружби, 5-а, м. Новоград-Волинський, Житомирської області.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Згідно п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Сторони у справі:

Позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована та проживаюча за адресою: 1-й провулок Дружби, 5-а, м. Новоград-Волинський Житомирської області.

Відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_2, уродженка села Ярунь, Новоград-Волинського району, Житомирської області, проживаюча за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Повний текст рішення складено 09.08.2018 року.

Головуючий: О.М. Коцюба