Справа № 161/6079/18
Провадження № 2/161/2155/18
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Пушкарчук В.П., при секретарі Загоровській І.І., за участю: представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3С,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа,що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з цивільним позовом до ОСОБА_2, третя особа,що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свій позов обґрунтовує тим, що 10.10.2016 року відбулося ДТП за участі автомобіля НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_2 та автомобіля НОМЕР_2. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності. 11.10.2016 року позивачем було подано повідомлення до Департаменту страхування Волинського регіону №2 ПАТ «Європейський страховий союз» про ДТП, оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ОСОБА_5 Ю застрахована в даній страховій компанії. Позивач вказує, що оскільки страхова виплата не була проведена, то вона звернулась до Луцького міськрайонного суду з позовними вимогами до ПрАТ «Європейський страховий союз». Рішенням суду від 06.11.2017 року позовні вимоги було задоволено повністю. 21.12.2017 року на виконання рішення суду від 06.11.2017 року було видано виконавчий лист. Проте, 24.11.2017 року зявилося повідомлення, що ПрАТ «Європейський страховий союз» стало неплатоспроможне та що відшкодування за невиконаними зобовязаннями страховика відбуватиметься в межах залишку коштів страховика у фондах МТСБУ. Однак, позивач вказує, що жодних коштів від МТСБУ не отримала. На підставі наведеного просила суд стягнути з ОСОБА_2 в її користь матеріальну шкоду завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 48 764, 53 грн та судовий збір. Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, просить вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позов. Представник відповідача суду пояснив, що вважає, що заявлені позивачем суми відшкодування мають бути компенсовані страховою компанією, згідно рішення Луцького міськрайонного суду від 06.11.2017 року. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що ОСОБА_2 10.10.2016 року, о 15.35 год., керуючи транспортним засобом марки «OPEL COMBO» н.з. АС 4876 ВК по пр. Відродження в м. Луцьку, не був уважний, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість, не дотримався безпечної дистанції і допустив зіткнення з автомобілем марки «VOLKSWAGEN GOLF», д.н.з. АС 6459 BM, який рухався попереду та повернув ліворуч. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п.2.3(б), 12.1,13.1 Правил дорожнього руху України. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с.8). Обставини дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо винуватості ОСОБА_2 в скоєнні ДТП, не потребують доказування, оскільки встановлені постановою суду в справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, та визнається відповідачем. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2017 року постановлено стягнути з приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» в користь ОСОБА_4 страхове відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди в сумі 48764,53 грн., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України за кожен день прострочення в сумі 6 348,67 грн. , інфляційні збитки в сумі 2863,05 грн., три проценти річних від простроченої суми в сумі 729,46 грн.(а.с 18) На виконання вищевказаного рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області було видано виконавчий лист 21.12.2017 року (а.с. 19 ) Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом з тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. За змістом ст. ст. 9, 22 - 31, ;an=946">35, 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Як передбачено ст. 1194 ЦК України, в разі якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають з обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно із частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена в договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобовязання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика та одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Такий правовий висновок Верховний Суд України висловив у справі № 6 -954 цс 16 від 20 січня 2016 року. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 20.01.2016 у справі N 6-2808цс15,від 23.12.2015 у справі N 6-2587цс15 та від 14.09.2016 у справі N 6-725цс16. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 листопада 2017 року стягнуто з приватного акціонерного товариства «Європейський страховий союз» в користь ОСОБА_4 страхове відшкодування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, оскільки позивач скористалась своїм правом та звернулась до страхової компанії з вимогою виплатити страхове відшкодування, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.5, ч.6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт,тощо. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, що повною мірою відповідає принципу диспозитивності цивільного процесу. Відтак, питання про зменшення неспівмірних витрат на послуги адвоката може бути ініційоване лише іншою стороною процесу. Судом встановлено, що згідно копії квитанції до прибуткового касового ордеру №14 від 05 червня 2018 року відповідачем оплачено послуги адвоката в розмірі 5000 грн. на підставі договору про надання правничої допомоги від 25 травня 2018 року. Вказаний договір містить детальний перелік послуг адвоката, які надаються клієнту. Враховуючи, складність справи, клопотання представника позивача про не співмірність витрат, час витрачений на представництво в суді, суд прийшов до висновку про стягнення з позивача 2500 грн на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13,18, 77, 81, 133, 141, 263, 264, 265, ч. 2 ст. 268 ЦПК України, ст. 16, 22, 23, 999, 1187, 1194 ЦК України, Законом України « Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа,що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовити. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 2500 (дві тисячі пятсот ) гривень витрат на правничу допомогу. Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було проголошено вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.06.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_7