Дата документу 26.12.2018 Справа № 334/5266/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1270/18 Головуючий у 1-й інстанції: Ісаков Д.О.
Є.У.№ 334/5266/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянувши в порядку спрощеного письмового позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що пов'язано з виконанням трудових обов'язків,

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, що пов'язано з виконанням трудових обов'язків. Зазначав, що перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Запорізьке кар'єроуправління» з 20 березня 2007 року по 18 квітня 2016 року, працював механіком, водієм автотранспортних засобів «БілАЗ», слюсарем по ремонту автомобілів, водієм автотранспортних засобів «КамАЗ». Загальний стаж роботи позивача - 26 років 9 місяців; в умовах впливу шкідливих факторів (клас III, ступінь 1) - 16 років 1 місяць. Внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів у позивача виникло професійне захворювання - вібраційна хвороба ІІ ст. (хронічна полірадикулоневропатія з помірним статико-динамічними порушеннями та больовим компонентом). 18 липня 2016 року за результатами обстеження медико-соціальної експертної комісії йому було встановлено 3 групу інвалідності з 35% втрати працездатності, захворювання професійне. Посилаючись на те, що у зв'язку з професійним захворюванням та його наслідками він зазнає душевних страждань, відчуває глибокі переживання, що зумовлені ушкодженням його здоров'я, відзначає порушення життєвих зв'язків, що пов'язано з вимушеним амбулаторним та стаціонарним лікуванням, просив стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди у розмірі 45 920 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Запорізьке кар'єроуправління» на користь ОСОБА_3, моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок шкідливих і небезпечних умов праці позивач втратив 35 % професійної працездатності, його визнано інвалідом 3 групи, а тому у відповідності до ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ст.ст. 173, 237-1 КЗпП України відповідач як роботодавець повинен відшкодувати завдану моральну шкоду, яку, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, районний суд визначив у сумі 15 000 грн.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового, про відмову у позові ПАТ «Запорізьке кар'єроуправління» посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, невідповідність висновків суду зібраним у справі доказам, порушення норм процесуального і матеріального права, порушено порядок збирання доказів. Зауважує, що за висновками медичних установ причиною професійного захворювання працівника є робота в небезпечних і шкідливих умовах праці протягом 16 років і 1 місяця, тоді як на кар'єроуправлінні ОСОБА_4 відпрацював всього 9 років і 1 місяць. Судом першої інстанції не обґрунтований розмір відшкодування, не приведені розрахунки. Вважає, що оскільки позивач добровільно погодився працювати у шкідливих умовах, підприємство не повинно нести відповідальність за ушкодження здоров'я.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим. При визначенні розміру відшкодування суд першої інстанції врахував умови праці, ступінь втрати працездатності, дав належну оцінку всім наявним у справі доказам.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган (частина друга статті 153 КЗпП України).

Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частинами першою-третьою статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 20 березня 2007 року по 18 квітня 2016 року перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Запорізьке кар'єроуправління». До березня 2007 року позивач також працював водієм вантажівок на різних підприємствах (а.с.8-12).

Розслідуванням причин виникнення хронічного професійного захворювання від 23.05.2016 року встановлено, що за гігієнічною класифікацією праці, умови праці позивача відносяться до 3 класу 1 ступеня (шкідливі). Встановлена наявність у позивача професійного захворювання: вібраційна хвороба ІІ ст. (хронічна полірадикулоневропатія з помірними статико-динамічними порушеннями та больовим компонентом). Професійне захворювання виникло внаслідок тривалого стажу роботи в умовах впливу шкідливих факторів - 16 років 1 місяць, в тому числі на цьому підприємстві - 9 років 1 місяць (а.с.13).

За висновком Державної установи «Інститут медицини праці Національної академії медичних наук України» № 17/507 від 11.05.2016 р. ОСОБА_3 встановлено остаточний діагноз та його професійних характер (а.с. 19).

Відповідно до Довідки до Акту огляду МСЕК серії АВ № 0673215 від 18.07.2016 р., та Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності серії АБ № 0029364 від 18.07.2016 р. позивачу було встановлено 3 групу інвалідності з 35 % втрати працездатності, у якості причини встановлення інвалідності зазначено професійне захворювання.

З 2015 року позивач неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні та проходив обстеження, що підтверджується: випискою із медичної карти № 585 від 26.01.2016 р. КУ «ЗОКЛ» ЗОР, випискою-епікризом № 428/173 від 12.02.2016 р. Українського НДІ промислової медицини, випискою-епікризом № 16/77 від 10.03.2016 р. Українського НДІ промислової медицини, випискою № 521 від 12.05.2016 р. ДУ «Інститут медицини праці НАМН України». Як зазначено в цих медичних документах, ОСОБА_3 почав хворіти з 2015 року (а.с.20-24).

Установивши, що у зв'язку із шкідливими умовами праці, в тому числі і в кар'єроуправлінні протягом 9 років 1 місяця, ОСОБА_3 втратив працездатність, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права наявні підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди з урахуванням глибини та тривалості фізичних і моральних страждань. При визначенні суми відшкодування суд виходив із засад розумності і справедливості.

Оскільки причиною професійного захворювання позивача була робота і на інших підприємствах, суд першої інстанції обгрунтовано обмежив суму стягнення 15 000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не врахована робота позивача на інших підприємства, не обґрунтований розмір морального відшкодування, є безпідставними. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Згідно пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно статті 375 ЦП К України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду першої інстанції вимогам закону є безпідставними.

Отже, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачається.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст. 268, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Запорізьке кар'єроуправління» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 жовтня 2018 року по цій справі залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: