печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Новака Р.В.,

при секретарі судових засідань Сердюк К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_2 на рішення, дії та бездіяльність органу державної виконавчої служби,

ВСТАНОВИВ:

Стягувач ОСОБА_2 звернулась до суду із скаргою, в якій просить визнати незаконними дії державного виконавця Печерського районного ВДВС м. Київ ГУЮ у м. Києві Лазюка Данила Максимовича щодо перерахунку заборгованості по аліментам відповідно до довідок №118/12 від 11.10.2017 та №118/12 від 09.11.2017 у виконавчому провадженні №5603151, та скасувати довідки-розрахунки заборгованості по аліментам №118/12 від 11.10.2017 та №118/12 від 09.11.2017 складені державним виконавцем Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лазюком Данилом Максимовичем у виконавчому провадженні №5603151.

Скарга обґрунтована тим, що на виконанні Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва від 17.09.2002 у справі №2-3927/2002 про стягнення аліментів, який був виданий на підставі Постанови Печерського районного суду м. Києва від 13.09.2002, якою стягнуто з ОСОБА_4, 1975 року народження на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_2 - у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 11 вересня 2002 року до досягнення ним повноліття.

Так, державним виконавцем Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Боголей І.Ю. 25.01.2006 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №5603151.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені від 05.11.2016, ОСОБА_4 змінив прізвище на ОСОБА_4.

Як вбачається з матеріалів скарги, державним виконавцем Печерського ВДВС Боголей І.Ю. 01.06.2017 на підставі наданої Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного територіального управління ДФС у м. Києві інформації було складено довідку розрахунку заборгованості по сплаті аліментів №118/12 від 01.06.2017, відповідно до якої заборгованість Боржника станом на 01.06.2017 складала 920 868,40 грн. Однак, 04.08.2017 представником стягувача, під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №5603151 було встановлено, що 19.07.2017 державним виконавцем Печерського районного ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Боголей І.Ю. на підставі заяви боржника від 19.07.2017 та ч. 2 ст. 195 Сімейного кодексу України було здійснено перерахунок заборгованості та складено нову довідку розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 19.07.2017 згідно якої заборгованість боржника станом на 13.12.2016 складає 123 073 грн. 48 коп., а також зазначено про недійсність попередньої Довідки розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 01.06.2017.

В подальшому, у виконавчому проваджені №5603151 відбулася зміна державного виконавця з Боголей І.Ю. на Лазюка Д.М.

Стягувач вказує, що під час розгляду в Апеляційному суді м. Києва апеляційної скарги Боржника на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19.06.2017 у справі №»757/34368/17-ц про обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_4 до виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням Печорського районного суду міст Києве від 13.09.2002 №2-3927/02, адвокатом боржника було надано суду копію довідки розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 11.10.2017 згідно якої заборгованість боржника станом на 11.10.2017 становить 109291,48 грн.

Крім того, 15.11.2017 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №5603151 представнику стягувача стало відомо, що 09.11.2017 державним виконавцем Печерського районного ВДВС м. Київ ГУЮ у м. Києві Лазюком Д.М. було видано ще одну довідку розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 09.11.2017, згідно якої заборгованість Боржника станом на 09.11.2017 складала 99 291,48 грн.

Проте, стягувач вказує, що посилання державного виконавця Лазюка Д.М. в довідці розрахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 11.10.2017 та №118/12 від 09.11.2017 на ч. 2 ст. 195 СК України, як на підставу для перерахунку заборгованості по аліментам в зв'язку з тим, що боржник є фізичною особою-підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування, є недоречним та таким, що не підлягає застосуванню.

Відтак, враховуючи вищенаведене нормативно-правове обгрунтування, стягувач вважає, що державний виконавець Печерського ВДВС Лазюк Д.М. не мав жодних правових підстав для перерахунку заборгованості у відповідності до нової редакції ч. 2 ст. 195 СК України, оскільки даний акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, а тому у діях державного виконавця вбачаються порушення ч. 1 ст. 18, Закону України «Про виконавче провадження», а також ч. 1 ст. 5, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Сторони в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду скарги не з`явилися. Представник стягувача подав заяву, в якій просив розглянути скаргу у його відсутність.

Суд на підставі положень ч. 2 ст. 450 ЦПК вирішив здійснювати розгляд справи у відсутність учасників процесу.

Суд, вивчивши заяву, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до наступного висновку.

Згідно до ч. 1 ст. 18 Закон №1404-УІІІ виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, цей Закон, міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець та приватний виконавець повинні здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту, а саме: «кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

Правовою основою судового способу оскарження дій державного виконавця є стаття 55 Конституції України, якою кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону №1404-УІІІ, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 5 ст. 74 Закону №1404-УІІІ, рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 383 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Одночасно представник стягувача вказує на те, що загальними нормами пункту 1 статті 385 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Однак, у відповідності до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у абз. 2 п. З постанови від 26.12.2003 року N 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, які виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, до заяв (скарг, подань) учасників виконавчого провадження мають застосовуватися положення ЦПК і ГПК, якими врегульовано аналогічні питання.

У пункті 5 цієї ж постанови зазначено, що судам необхідно враховувати, що в тому разі, коли законом встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за загальними правилами.

Також, у відповідності до абзацу 2 пункту 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" суди повинні враховувати, що коли в законі встановлено спеціальний порядок обчислення строків звернення заявника зі скаргою до суду, їх перебіг має визначатися за цими нормами, а не за нормами статті 385 ЦПК України.

У даному випадку, спеціальною нормою, яка підлягає застосуванню є ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року N 1404-УІІІ у редакції, яка набрала чинності 05.10.2016 року, якою визначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Оскільки представник Стягувача про наявність перерахунку заборгованості згідно Довідки про розрахунок заборгованості по аліментам №118/02 від 09.11.2017 дізнався 15.11.2017 (під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження), відтак останнім днем для подання скарги на рішення дії та без діяльність державного виконавця відповідності до вимог ч. 5 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" є 29.11.2017 (10 робочих днів), а отже строки на оскарження стягувачем не порушені.

Останні зміни до ст. 195 СК України були внесені на підставі Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 (далі - Закон № 2037-УІІІ) та набрали законної сили лише 08.07.2017.

Зокрема абзац другий частини другої ст. 195 СК України у новій редакції Закону, на який посилається державний виконавець Печерського ВДВС Лазюк Д.М. зазначає, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної тати працівника для даної місцевості.

Водночас, попередня редакція ст. 195 СК України, зокрема частини першої зазначала, що заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення.

Згідно з підпунктом 16 пункту 1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 №146, утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом, в тому числі з доходів від підприємницької діяльності.

У відповідності до положень підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, дохід з джерелом їх походження з України - будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні, у тому числі, але не виключно, доходи у вигляді доходів від зайняття підприємницькою та незалежною професійною діяльністю.

Абзац перший статті 58 Конституції України визначає, що Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року у справі №1-7/99 в абзаці першому частини другої описової частини рішення зазначив: «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, іцо вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце...

...Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього. Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу».

Стаття 195 СК України передбачає виключно порядок визначення заборгованості за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), а не юридичну відповідальність за правопорушення, а відтак не може застосовуватися в розумінні пом'якшення відповідальності, оскільки сплата заборгованості по аліментам є обов'язком Боржника, а не відповідальністю.

У постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», також звернуто увагу на дію в часі Сімейного кодексу України: «.... за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України (254к/9б-ВР) норми Сімейного кодексу України (2947-14) (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК (2947-14) застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності...».

Стаття 5 Цивільного кодексу України, зокрема частини 2, 3 також зазначають, іцо акт цивільного законодавства не мас зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

При вирішенні питання правомірності складання довідки-розрахунку від 11.10.2017 №118/12 та від 09.11.2017 №118/12 слід врахувати наведене стягувачем обгрунтування, а також те, що положення статті 195 Сімейного кодексу України, які були застосовані під час визначенні розміру заборгованості, набрали чинності 08 липня 2017 року. В той же час слід врахувати те, що до 08 липня 2017 року боржник мав заборгованість визначену станом на 01.06.2017 в розмірі 920 868,40грн., а тому застосування нових положень до існуючої заборгованості є неприпустимим.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

скаргу ОСОБА_2 на рішення, дії та бездіяльність органу державної виконавчої служби - задовольнити.

Визнати незаконними дії державного виконавця Печерького районного відділу державної виконавчої служби м.Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лазюка Данила Максимовича щодо перерахунку заборгованості по аліментам №118/12 від 11.10.2017 та №118/12 від 09.11.2017 у виконавчому провадженні №5603151, та скасувати Довідки розрахунки заборгованості по аліментам №118/12 від 11.10.2017 та №118/12 від 09.11.2017 складені державним виконавцем Печерського районного Відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лазюком Данилом Максимовичем у виконавчому провадженні №5603151.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до Апеляційного суду м. Києва або через Печерський районний суд м. Києва.

Суддя Р.В. Новак