Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/35514/16-ц

провадження № 61-21411св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про зобов'язання передати майно, відшкодування вартості пошкоджень, матеріальних збитків та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Осаулова А. А. від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., від 13 лютого 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання передати майно, відшкодування вартості пошкоджень, матеріальних збитків та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року, з урахуванням змін, внесених рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2013 року, у порядку поділу майна подружжя за ним визнано право власності на автомобіль марки «Мазда 6». Проте ОСОБА_4 утримує у себе зареєстрований за ним вказаний автомобіль і судове рішення не виконує, користується ним, у добровільному порядку не повертає, чим порушує його право на вільне володіння та розпорядження вказаним автомобілем. В усному порядку він просив відповідача повернути належний йому автомобіль, але ніякого позитивного результату це не дало. У зв'язку з цим він також звертався до правоохоронних ораганів та державної виконавчої служби із заявами про вчинення злочину.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги,просив суд: зобов'язати відповідача передати йому у належному вигляді та в справному стані автомобіль марки «Мазда 6», свідоцтво про реєстрацію на нього та усі комплекти ключів, відшкодувати вартість усунення пошкоджень автомобіля шляхом оплати офіційному імпортеру або дилеру Мазда в Україні усіх деталей та робіт для відновлення автомобіля у належному стані згідно з довідки рахунку відповідного офіційного імпортера, якщо при поверненні автомобіль виявиться у пошкодженому та/або несправному стані на підставі висновку незалежної експертизи; стягнути з ОСОБА_4 на його користь матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди, завданої внаслідок порушення його цивільного права, у розмірі 221 950,60 грн та 20 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням чинної на час розгляду справи постанови державного виконавця від 29 червня 2017 року про накладення арешту та опис спірного автомобіля із передачею його на відповідальне зберігання відповідачу, відсутні підстави вважати, що він перебуває у ОСОБА_4 незаконно або остання без відповідної правової підстави заволоділа ним. Крім того, спірний автомобіль перебував увесь час у відповідача, а саме ще до винесення судового рішення про визнання на нього права власності за позивачем. Разом з тим судом не встановлено сукупності елементів складу для стягнення збитків відповідно до статей 22, 1166 ЦК України в діях ОСОБА_4 та порушення нею інших прав позивача, тому підстав для відшкодування моральної шкоди також не вбачається.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 рокузалишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що на час вирішення справи спірний автомобіль перебуває у ОСОБА_4 на відповідальному зберіганні, оскільки ОСОБА_4 за рішенням суду одночасно є боржником відповідача на значну суму, що дало підстави для накладення арешту на автомобіль. Той факт, що на час ухвалення оскаржуваного рішення виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_4 114 535 грн закінчене, не давало відповідачу підстави для передачі автомобіля позивачу, оскільки постанова державного виконавця про опис та арешт майна від 29 червня 2017 року не скасована і відповідач продовжує бути відповідальним зберігачем цього майна.

У березні 2018 року ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_5, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що Апеляційний суд м. Києва поверхово розглянув справу, неправильно оцінив наявні в матеріалах справи докази, упустив значення деяких із них для вирішення позову, не проаналізував зміст рішення суду першої інстанції на предмет законності та обґрунтованості, відповідність викладених у ньому висновків обставинам справи та вимогам законодавства, внаслідок чого помилково залишив у силі незаконне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року.

20 червня 2013 року державним виконавцем було відкрито виконавче провадження про стягнення з нього на користь ОСОБА_4 грошових коштів, однак 29 вересня 2017 року державним виконавцем видано постанову про закінчення виконавчого провадження, тобто ще до ухвалення оскаржуваного рішення районного суду.

Висновки районного суду про те, що відповідач є законним володільцем спірного автомобіля, а тому відповідно до статті 387 ЦК України неможливо витребувати з її володіння це майно, не відповідають обставинам справи.

При цьому ним було заявлено вимогу не про витребування у відповідача належного йому майна з незаконного володіння, а про зобов'язання передати автомобіль, свідоцтво про його реєстрацію та комплект ключів від нього, що відповідає пункту 5 частини другої статті 16, частини другої статті 386 ЦК України, а не пункту 4 частини другої статті 16, статті 387 ЦК України. Обов'язок вибору правової норми для захисту порушеного, невизнаного чи оспореного права або його відхилення покладається не на сторони в процесі, а саме на суд, що вбачалося з пункту 4 частини першої статті 214 ЦПК України 2004 року.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про зобов'язання відповідача передати йому спірне майно, суд першої інстанції виходив із того, що витребувати можна лише речі індивідуально визначені, а згадані спірні свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та комплект ключів до таких не відносяться. Проте згідно з частиною першою статті 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Відповідно до статті 186 ЦК України взагалі можна говорити про приналежність спірних свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та комплекту ключів до спірного автомобіля, а тому вони у будь-якому разі повинні слідувати за цим автомобілем, як за головною річчю (частина друга статті 186 ЦК України).

Також частиною третьою статті 386 ЦК України передбачено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Тобто, оскільки його право власності на спірний автомобіль було порушено бездіяльністю відповідача та небажанням передати йому автомобіль, він має право на відшкодування завданої внаслідок цього майнової та моральної шкоди.

Відповідно до статей 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод рішення суду передусім повинно бути справедливим, а судовий захист - ефективним.

У травні 2018 року ОСОБА_4подала до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.

16 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 листопада 2012 року, яке змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2013 року, у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_4 визнано право власності на автомобіль Mazda 6.

Указаний автомобіль з часу ухвалення рішення суду і до часу вирішення справи судом перебуває у володінні ОСОБА_4, яка утримує майно у виключно законний осіб, оскільки автомобіль переданий їй на відповідальне зберігання, внаслідок ухвалення вищевказаних судових рішень, уповноваженою особою державної виконавчої служби за актом опису та арешту майна від 29 березня 2017 року та чинної на час ухвалення рішення постанови про опис та арешт майна від 29 червня 2017 року.

Рішенням суду про поділ майна подружжя на ОСОБА_4 не покладався обов'язок передати ОСОБА_4 спірний автомобіль Mazda 6.

При цьому постанова державного виконавця про опис та арешт майна від 29 червня 2017 року не скасована і відповідач продовжує бути відповідальним зберігачем цього майна.

У зв'язку з відсутністю правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання передати автомобіль Mazda 6, доводи позивача щодо вирішення похідних вимог про зобов'язання ОСОБА_4 відшкодувати вартість усунення пошкоджень автомобіля, відшкодування матеріальної та моральної шкоди правового значення не мають.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року, частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте позивачем у розумінні вимог статей 57-60 ЦПК України 2004 року не надано суду доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема, що він звертався до ОСОБА_4 про передачу належного йому на праві власності автомобіля та відмови у задоволенні такого звернення, що є його процесуальним обов'язком.

Таким чином, вирішуючи спір, суди повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк