Постанова

Іменем України

03 липня 2018 року

м. Київ

справа № 307/3044/16-ц

провадження № 61-9058 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ПророкаВ. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області у складі суддів: Готра Т. Ю., Собослоя Г. Г., Фазикош Г. В., від 07 листопада 2017 року.

Встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтував тим, що 08 червня 2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики 14 500 Євро до 08 березня 2015 року. ОСОБА_5 взяв на себе зобов'язання прийняти позику та повернути її у встановлений договором строк, а також вчасно сплатити відсотки, однак такого обов'язку не виконав.

ОСОБА_4 вважає, що заборгованість за договором позики йому має бути повернута відповідачем з урахуванням 3 % річних від суми заборгованості за кожний день прострочення, починаючи з 08 березня 2015 року і до 27 жовтня 2016 року.

На підставі наведеного ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 08 червня 2010 року в розмірі 15 218 Євро, яка складається з основного боргу - 14 500 Євро та 3 % річних нарахованих на суму боргу - 718 Євро.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір позики між сторонами у справі не є укладеним, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачем за договором позики грошових коштів і договір позики не зареєстрований в Національному банку України (далі - НБУ) згідно з вимогами пункту 5.4 цього договору.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2017 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 12 червня 2017 року скасовано і ухвалено у справі нове рішення суду про задоволення вимог позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 08 червня 2010 року в розмірі 15 109 Євро, що згідно з курсу НБУ станом на 07 листопада 2017 року становить 470 185 грн 33 коп., яка складається з: основного боргу в розмірі 14 500 Євро, що згідно курсу НБУ станом на 07 листопада 2017 року становить 451 233 грн 52 коп., та 3 % річних нарахованих на суму боргу в розмірі 609 Євро, що згідно курсу НБУ станом на 07 листопада 2017 року становить 18 951, грн 81 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 8 931 грн 59 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що зібрані у справі докази підтверджують, що відповідачем були отримані грошові кошти від позивача на виконання умов відповідного договору і договір між сторонами є укладеним в силу вимог частин першої та другої статті 207 і частини другої статті 1047 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

При цьому, апеляційний суд дійшов висновків, що невиконання відповідачем ОСОБА_5 умов договору, зазначених у пункті 5.4. щодо його реєстрації в НБУ, не спростовує факт наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин за цим договором.

Також апеляційний суд встановив факт невиконання позичальником умов договору по поверненню позики та дійшов висновків про необхідність стягнення боргу у спосіб вказаний позивачем у справі.

У касаційній скарзі, поданій в листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2017 року і залишити в силі помилково скасоване апеляційним судом рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду апеляційної інстанції про укладення договору між сторонами у справі є помилковими, оскільки договір не був зареєстрований в НБУ на виконання його умов і приписів пунктів 1.1., 1.2., 1.7. Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затверджених Постановою Правління НБУ від 17 червня 2004 року за № 270.

Крім того, висновки про одержання ОСОБА_5 грошових коштів за договором від позивача ґрунтуються на припущеннях, оскільки банківські документи на підтвердження цих обставин не містять відомостей про цільове призначення перерахованих позивачем грошових коштів.

Також ОСОБА_5 звертає увагу, що апеляційним судом задоволено позовні вимоги змінені та уточнені представником позивача під час розгляду справи в апеляційному порядку, а тому апеляційним судом порушено вимоги статті 303 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 лютого 2018 року касаційну скаргу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2018 року крім іншого відкрито касаційне провадження у справі, роз'яснено сторонам у справі право на подання відзиву на касаційну скаргу.

Правом на подання відзиву на касаційну скаргу сторони не скористалися.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції, оскільки доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Апеляційним судом обґрунтовано встановлено, що договір позики між сторонами у справі є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, про що роз'яснено у висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеному у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року, справа № 6-79цс14.

Також обґрунтовано встановлено, що 21 червня 2010 року на рахунок ФОП ОСОБА_5 № НОМЕР_2 EUR надійшли кошти від ОСОБА_4 в сумі 14 475 Євро (25 Євро комісія банків-кореспондентів) (а. с. 153). Зазначені кошти надійшли з рахунку позивача ОСОБА_6, які ним були перераховані 18 червня 2010 року, що стверджується випискою руху коштів по рахунку НОМЕР_1, згідно якого сума 14 544,25 Євро, яка зазначена позикою, перерахована відповідачу (а. с. 155-156). Оскільки не встановлено, що ці грошові кошти були перераховані на виконання інших правочинів, відмінних від вказаного договору позики, то апеляційний суд дійшов обґрунтованих висновків, що підстави позову про наявність між сторонами правовідносин які виникли на підставі договору позики є доведеними.

Посилання касаційної скарги щодо спростування таких встановлених апеляційним судом обставин справи ґрунтуються на необхідності переоцінки касаційним судом зібраних у справі доказів, що не передбачено статтею 400 ЦПК України.

За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Апеляційний суд встановив, що відповідачем позику не повернуто і тому вважав за необхідне її стягнути на користь позивача у спосіб обраний ним у позовній заяві.

Касаційна скарга не містить посилань на спростування висновків суду апеляційної інстанції щодо наявності відповідної заборгованості за договором позики, її загальної суми, складових (сума боргу і 3 % річних), необхідності визначення суми боргу і його складових у Національній грошовій одиниці України - Гривні.

Оскільки такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на Законі, вважати їх помилковими підстави відсутні.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом вимог статті 303 ЦПК України 2004 року також не заслуговують на увагу, оскільки із заяви представника позивача, поданої до апеляційного суду 17 жовтня 2017 року слідує, що у позовній заяві та апеляційній скарзі було допущено технічну описку у даті початку розрахунку 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, а саме: помилково зазначено дату початку розрахунку 08 березня 2015 року, замість 08 червня 2015 року (сума до стягнення менша ніж було зазначено у позові).

Положеннями частини першої статті 303 ЦПК України 2004 року обмежено апеляційний суд у повноваженнях на перевірку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції у тому числі в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції. Апеляційний суд задовольнив позов та стягнув з відповідача заборгованість з дотриманням цих принципів.

Не заслуговують на увагу і посилання касаційної скарги, що договір позики не був зареєстрований в НБУ на виконання його умов і приписів пунктів 1.1., 1.2., 1.7. Положення про порядок отримання резидентами кредитів, позик в іноземній валюті від нерезидентів і надання резидентами позик в іноземній валюті нерезидентам, затверджених Постановою Правління НБУ від 17 червня 2004 року за № 270, тому він не є укладеним.

Апеляційним судом ці обставини досліджено і обґрунтовано визнано безпідставними відповідні посилання ОСОБА_5, оскільки реєстрація НБУ такого договору жодним чином не впливає на взаємні зобов'язання сторін договору, незважаючи на те, що відповідне застереження у договорі резиденти-позичальники мали передбачати (пункти 1.18., 1.19 вказаного вище Положення в редакції, чинній на час укладення договору позики між сторонами у справі).

З огляду на положення статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 47, 48, 49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб'єктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати (висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постанові Верховного Суду України 04 грудня 2013 року, справа № 6-125цс13).

Та обставина, що фізична особа-підприємець ОСОБА_5 припинив свою діяльність із закриттям рахунків в банківських установах (вказано у касаційній скарзі), жодним чином не впливає на висновки апеляційного суду про необхідність стягнення заборгованості за цим позовом з фізичної особи ОСОБА_5 на користь позивача, оскільки його зобов'язання перед позивачем за відповідним договором позики не перестали існувати.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки відповідне рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій.

Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 та пунктом 4 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_5.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська