_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/2147/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2018 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого-судді Огренич І.В.

при секретарі - Бусленко О.О.

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який 28 березня 2018 року уточнив та просить зобовязати ОСОБА_4, 10.10.1985 р. н., сплатити борг за житлово-комунальні послуги, за період користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у розмірі 15118,93гривень, а саме: оплата за газ 1263,14 гривень, оплата за СДПТ 1002 гривень, оплата за одеслифт 101,52 гривень, оплата за вивіз сміття 26 гривень, оплата за опалення 11390,95 гривень, оплата за водопостачання 459,27 гривень, оплата за домофон 506,04 гривень, оплата за електроенергію 350 гривень. При цьому позивач посилається на те, що вищезазначена квартира належить йому на праві приватної власності, сторони по справі з 04 листопада 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі та з часу одруження сторони спільно проживали, як подружжя у вищевказаній квартирі. 25 лютого 2016 року рішенням Київського районного суду м. Одеси шлюб між сторонами розірвано. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу і до жовтня 2017 року ОСОБА_4 продовжувала проживати у квартирі, яка належить позивачу. Користування квартирою відповідачем відбувалось згідно з усної домовленості між сторонами. Станом на 01.08.2017 рік виник борг за житлово-комунальні послуги в сумі 15118,93гривень, який позивач сплатив, а ОСОБА_4 відмовляється сплатити, а тому позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач надав до суду письмові заперечення у яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити, при цьому також зазначила, що протягом існування сімейних відносин із позивачем, вона користувалась квартирою № 64, буд. №58/1 по вул. Шишкіна в м. Одесі. Але після розірвання шлюбу між сторонами, вона проживає разом зі спільними дітьми із позивачем за адресою: м. Одеса, вул. Левітана, буд. № 40. Деякий час, після розірвання шлюбу, коли ОСОБА_3 не був в рейсі і знаходився дома, ОСОБА_4 щоб не травмувати дітей, проживала в спірній квартирі з позивачем та дітьми. Однак після 01 вересня 2017 року через конфлікт, що виник між сторонами з приводу дитини, відповідачка перестала користуватись вказаним майном. При цьому ОСОБА_4 також зазначила, щоніяких домовленостей, а також угод, про її користування квартирою № 64, буд. №58/1 по вул. Шишкіна в м. Одесі, за умови сплати нею житлово-комунальних послуг між сторонами не існувало та не існує.

Представник відповідачав судовому засіданні також просив у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що ніякої заборгованості за несплату комунальних платежів не існує, оскільки позивач надав до суду квитанції, що підтверджують їх сплату. Вважає, що посилання позивачем на ст. 156 ЖК УРСР є невірним, оскільки зазначена норма права розповсюджується на «членів сімї», а шлюб між сторонами було розірвано 25 лютого 2016 року, тобто відповідач не підпадає під коло осіб, що зазначені в частині другій ст. 64 ЖК УРСР. Також вказує на те, що суд вирішує спори щодо «Розміру участі в витратах», а не «зобовязання сплатити борг за житлово-комунальні послуги» за певний період користування.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Уперіод перебування сторін по справі у шлюбі, а саме з 04 листопада 2005 року по 25 лютого 2016 року, відповідач користувалась квартирою за адресою: АДРЕСА_3. Суд приходить до висновку, що беручи до уваги положення ст. ст. 64, 156 ЖК УСРС, відповідач з часу перебування у шлюбних відносинах з позивачем, мала право користування його квартирою.

ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що між ним та відповідачем була встановлена усна домовленість, якою особи обумовили, що ОСОБА_4 буде проживати у ІНФОРМАЦІЯ_1, що належить позивачу, та буде нести усі витрати пов`язані із утриманням житла, при цьому наводить ст. ст. 150, 156, 405 ЖК УСРС, якими обґрунтовує свої вимоги. Тобто позивач вважає що між сторонами склались цивільно-правові відносини найму (оренди) житлового приміщення. Беручи до уваги заперечення відповідача, а також положення ст. ст. 156, 64, 162 ЖК УСРС, суд вважає що цивільно-правових відносин обумовлених умовами найму житлового приміщення між сторонами не встановлювались. Сторони домовляючись про умови користування житловим приміщенням особи, яка припинила бути членом сімї власника квартири, повинні були обов`язково укласти письмовий договір про користування вищевказаною квартирою, оскільки сума його перевищує у двадцять та більше разів неоподаткований мінімум доходів громадян та вимоги щодо його письмової форми встановлено ЖК УРСР. Суд вважає, що у відповідності до ст. ст. 76, 79 ЦПК України належних та достовірних доказів на підтвердження умов вказаної позивачем усної домовленості до суду не надано.

Виходячи із вищезазначеного, суд приходить до висновку, що договір між сторонами не був укладений, відповідно вимагати будь-якого виконання його умов, що не були визначені сторонами, неможливо.

Крім того, ОСОБА_3 до уточненої позовної заяви надав квитанції, які підтверджують відсутність боргу та сплату за надані комунальні послуги суми у розмірі 15 118, 93 гривень по квартирі АДРЕСА_4.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При таких обставинах суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_3 не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 19, 81,259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (07.11.1982 р.н.) до ОСОБА_4 (10.10.1985 р.н.) про зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Огренич І. В.