АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року

справа 757/39431/16-ц

провадження № 22-ц/796/2992/2018

Апеляційний суд м .Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого судді - Музичко С.Г.,

Суддів - Кулікової С.В., Лапчевської О.Ф.,

при секретарі - Юрчуку С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Державне підприємство «Державний резервний насінневий фонд України»

третя особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 січня 2018 року (суддя Шевченко Т.М.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», третя особа: ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», третя особа: ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Уточнивши та збільшивши свої позовні вимоги позивач просила визнати незаконним наказ №9 від 09.03.2016 року «Про скорочення штату працівників» в частині скорочення посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства, визнати незаконним наказ №59-к/тр від 13.07.2016 року «Про припинення трудового договору з ОСОБА_1», поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», стягнути на користь позивача з відповідача заборгованість за час вимушеного прогулу в сумі 281 424,77 грн. та моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державний резервний насіннєвий фонд України», третя особа: ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що наказ №9 від 09 березня 2016 року «Про скорочення штату працівників підприємства», на підставі якого звільнено позивача, є незаконним, оскільки директор ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» не мав повноважень на зміну організаційної структури та штатного розпису підприємства без погодження з Міністерством аграрної політики та продовольства України. Таким чином, звільнення позивача із займаної посади відбулося без дотримання норм чинного законодавства.

Також посилається на те, що відповідач не звертався до профспілкового комітету про надання дозволу на звільнення та не запропонував позивачу іншу вільну посаду на підприємстві.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилається на те, що звільнення відповідача проведено у відповідності до законодавства України. Зазначає, що роботодавець вправі самостійно визначати організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження завдання їй відповідачем моральної шкоди.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні третя особа, ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402- VІІІ &qusp;Про судоустрій і статус суддів&qu>І; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць) , та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги про визнання наказів про скорочення штату працівників та про звільнення позивача не знайшли свого підтвердження матеріалами справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що наказом № 48 від 23 березня 2012 року ОСОБА_1 з 01 квітня 2012 року була переведена на посаду головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ДП &quві;Державний резервний насіннєвий фонд України&q?рж; (а.с. 12 т.1).

У зв'язку з оптимізацією структури та штатного розпису ДП &q?із;Державний резервний насіннєвий фонд України&q?ер; 09 березня 2016 року директором підприємства видано наказ № 9 &qu д;Про скорочення штату працівників&q? 9; (а.с.13-14 т.1).

Відповідно до п. 5 та 6 якого була скорочена посада головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства.

Відповідно до повідомлення ДП &quan;Державний резервний насіннєвий фонд України&q?рж; про заплановане вивільнення від 09 березня 2016 року, ОСОБА_1 була попереджена про заплановане вивільнення, яке відбудеться 11 травня 2016 року. Позивач отримала дане повідомлення 10.03.2016 року (а.с. 15 т.1).

Наказом № 59-к/тр від 13 липня 2016 року ОСОБА_1 була звільнена з посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ДП &quві;Державний резервний насіннєвий фонд України&q?ер; у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 16 т.1).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Аналогічної правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 09.08.2017 року у справі за № 6-1264цс17.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивача було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, про що її було письмово повідомлено про наступне вивільнення за два місяці.

У повідомленні про заплановане вивільнення від 09 березня 2016 року ДП &q?ов;Державний резервний насіннєвий фонд України" вказано, що станом на 09.03.2016 року, іншої роботи, яку б міг запропонувати відповідач немає.

Відповідно до штатного розпису підрозділів підприємства ДП &q? ш;Державний резервний насіннєвий фонд України&quuo; вбачається, що станом на 29.08.2016 року штатна чисельність працівників підприємства скоротилася з 50 посад до 36 посад (а.с. 80-82, 119-121 т.1).

З наданих до суду відповідачем штатних розписів ДП &q?да;Державний резервний насіннєвий фонд України" від 10.06.2016 року, від 29.08.2016 року слідує, що на підприємстві на час звільнення позивача була вільна посада бухгалтера І категорії, оскільки працівник, який її займала перебувала у декретній відпустці.

Відповідно до посадової інструкції бухгалтера І категорії, затвердженої головним бухгалтером ДП &q?те;Державний резервний насіннєвий фонд України&quuo; від 14.04.2011 року, кваліфікаційними вимогами для зайняття особою даної посади є: повна або базова вища освіта відповідного напряму підготовки (магістр, спеціаліст або бакалавр), стаж роботи за професією не менше 3 років (а.с.193-195 т.1).

Разом з тим, позивач не відповідала кваліфікаційним вимогам посади бухгалтера І категорії, оскільки мала повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та повну вищу освіту за спеціальністю «Українська мова та література» та не працювала на аналогічній посаді понад 3 роки.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем при звільненні позивача не запропоновано останній вільні посади на підприємстві, такі як провідного юрисконсульта та начальника юридичного відділу, є безпідставними, оскільки зазначені посади на час звільнення позивача не були вільні на підприємстві, а зайняті іншими працівниками.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем при звільненні позивача правомірно не запропоновано їй іншу посаду, оскільки такої посади, яка б відповідала кваліфікації позивача не існувало.

Твердження апеляційної скарги про те, що звільнення позивача відбулося без надання на це згоди профспілкової організації не відповідають дійсності, з огляду на наступне.

У грудні 2016 року представник відповідача звернувся до суду першої інстанції з клопотанням, у якому просив зробити запит на адресу профспілкової організації ДП &q? з;Державний резервний насіннєвий фонд України&quuo; щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1

Відповідно до ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Положеннями зазначеної статті передбачено, якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року запитана згода виборного органу первинної профспілкової організації ДП &qu б;Державний резервний насіннєвий фонд України&q?ну; на звільнення головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників (а.с. 108-109 т.1).

20.03.2017 року на адресу позивача було направлено письмове повідомлення про засідання профспілки з приводу надання згоди на її звільнення, призначене на 29.03.2017 року об 11 год.00 хв. (а.с. 124, 125 т.1).

Відповідно до протоколу №06 від 29.03.2017 року засідання профкому ДП &qu-i;Державний резервний насіннєвий фонд України&q?ок;, позивач на засідання комітету не з'явилася (а.с. 126 т.1).

30.03.2017 року на адресу позивача було направлено письмове повідомлення про засідання профспілки з приводу надання згоди на її звільнення, призначене на 11.04.2017 року об 11 год.00 хв., на яке позивач не з'явилася (а.с. 127-128, 129,130,131, 132 т.1).

12.04.2017 року на адресу позивача було направлено письмове повідомлення про засідання профспілки з приводу надання згоди на її звільнення, призначене на 24.04.2017 року об 11 год.00 хв., на яке позивач не з'явилася (а.с. 133-134, 135, 136, 137 т.1).

22 травня 2017 року відбулося засідання профкому ДП &qu-a;Державний резервний насіннєвий фонд України&qu22;, на якому була надана згода профспілкового комітету на звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства ДП &quна;Державний резервний насіннєвий фонд України&q?пе; у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується протоколом № 18 від 22.05.2017 року (а.с. 149-150 т.1).

Таким чином, відповідач здійснив всі можливі заходи для повідомлення позивача про проведення засідання профспілки з приводу надання згоди на її звільнення, а тому колегія суддів приймає до уваги рішення профкому ДП &q?лк;Державний резервний насіннєвий фонд України&quто; про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

З викладеного слідує, що звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу документообігу та діловодства на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з дотриманням норм чинного законодавства України.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності наказу №9 від 09 березня 2016 року «Про скорочення штату працівників підприємства», на підставі якого звільнено позивача, оскільки директор ДП «Державний резервний насіннєвий фонд України» не мав повноважень на зміну організаційної структури та штатного розпису підприємства без погодження з Міністерством аграрної політики та продовольства України, спростовуються наступним.

Положеннями ч.3 ст.64 ГК України передбачено, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до п.10.5.5 Статуту ДП &qu-i;Державний резервний насіннєвий фонд України&quwh;, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 07.03.2013 року №169, Генеральний директор підприємства затверджує, за погодженням із Уповноваженим органом управління, структуру Підприємства та узгоджує структуру Філій, формує штатний розклад Підприємства, розподіляє повноваження між його структурними одиницями, а також між працівниками.

Тобто, Статутом чітко передбачено, що питання формування штатного розкладу підприємства, розподіл повноважень між його структурними одиницями, а також між працівниками, вирішує Генеральний директор самостійно, без погодження із Уповноваженим органом управління.

Наказ ДП &qup>;Державний резервний насіннєвий фонд України&qute; від 09.03.2016 року № 9 &qu5.;Про скорочення штату працівників&q?ер; видано та підписано директором М.Ю.Молчанов, який у відповідності до п.10.5.5 Статуту має на це відповідні повноваження.

Враховуючи, що звільнення позивача є правомірним, відсутні підстави для стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді