Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 320/1169/16-ц

провадження № 61-9855св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року у складі колегії суддів: Сапун О. А., Пільщик Л. В., Кочеткової І. В.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитом.

Позов мотивовано тим, що на підставі кредитного договору б/н від 13 лютого 2014 року ОСОБА_4 було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_4 не виконувала належним чином зобов'язання по договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на 31 грудня 2015 року виникла заборгованість у сумі 14 811,43 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 7 501,44 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 5 278,49 грн; заборгованість за пенею - 850 грн, штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, фіксована частина - 500 грн; процентна складова - 681,50 грн.

Оскільки в добровільному порядку відповідач борг не сплачує, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість у сумі 14 811,43 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року у складі судді Зимогляд В. В. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що грошові кошти, які позивач просив стягнути з неї, були викрадені з її карткового рахунку, що виключає порушення нею зобов'язань за кредитним договором та відповідну відповідальність за це порушення.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», скасовано рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2014 року у сумі 14 811,43 грн, з яких заборгованість за кредитом - 7 501,44 грн, заборгованість по процентам за користування кредитом - 5 278,49 грн, пеня - 850 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 681,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у сумі 2 893,80 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 не виконувала умови кредитного договору, а законні підстави для невиконання цього договору у неї відсутні. Оскільки платежі здійснювались з кредитної картки ОСОБА_4, сама по собі заява останньої про невикористання кредитних коштів і наявність кримінального провадження, порушеного за її заявою, не є достатніми доказами про те, що вона не отримувала кредитні кошти.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 26 березня 2015 року відповідач продала через комісійний магазин дитячу коляску, при цьому кошти від продажу було перераховано їй на картку працівником магазину, якому вона повідомила номер вказаної картки. Перевіривши 29 березня 2015 року картковий рахунок, вона виявила відсутність на ньому 8 000 грн, заблокувала картку шляхом повідомлення банку про вказану подію та звернулась із відповідною заявою до поліції. Вважає, що вона як користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем. Оскільки судом не встановлені безспірні обставини, які доводять, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, то висновок суду про її вину як підставу цивільно-правової відповідальності - безпідставний.

Відзив (заперечення) на касаційну скаргу позивач не подав.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 13 лютого 2014 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір б/н про надання банківських послуг у вигляді встановленого кредитного ліміту у сумі 8 000 грн на платіжну картку, зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. На виконання вказаного договору банком відкрито кредитний рахунок, оформлено і видано відповідачці платіжну картку та ПІН-код до неї ( а.с. 9-10, 36 ).

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_4, 29 березня 2015 року з її картки через систему Інтернет Банкінг Приват 24 було здійснено переказ коштів у сумі 7 501,44 грн ( а.с. 51-52, 62-64 ).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором від 13 лютого 2014 року станом на 31 грудня 2015 року становить 14 811,43 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 7 501,44 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 5 278,49 грн; заборгованість за пенею - 850 грн, штрафи: фіксована частина - 500 грн.; процентна складова - 681,50 грн. ( а.с. 7-8, 12-35).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), що встановлено частиною другою статті 207 ЦК України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав встановлених статтею 11 ЦК України, в тому числі з договорів та інших правочинів.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 не виконувала умови укладеного кредитного договору, а законні підстави для невиконання цього договору у відповідача відсутні.

Проте, такий висновок суду є передчасним.

Підпис ОСОБА_4 на вказаному кредитному договорі свідчить про те, що вона ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умов та Правил), а також з Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді, зобов'язується їх виконувати.

Відповідно до положень статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до положень пункту 2.1.1.9.5 Умов та Правил власник картки зобов'язується не повідомляти ПІН-код, постійний пароль, одноразові паролі та контрольну інформацію, не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідні заходи з метою запобігання втрати, пошкодження, крадіжки картки.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.23. Умов та правил надання банківських послуг клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами.

Відповідно до пунктів 7, 8, 9 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Відповідач підтвердила, що номер картки вона повідомляла працівнику магазину за декілька днів до протиправного переказу коштів з її рахунку.

Проте, суд апеляційної інстанції, вирішуючи спір не врахував, що позивачем в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, є підставою для притягнення саме її до цивільно-правової відповідальності.

Повідомлення відповідачем номеру картки працівнику магазину не дає змоги ініціювати платіжні операції за кредитною карткою і саме по собі не може бути свідченням безспірності того, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації та внаслідок цього саме на неї має бути покладена відповідальність за вказаний переказ коштів.

Крім того, суд не врахував повідомлення відповідача про цей факт та наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами відповідача.

Разом з тим не можна погодитися з висновками суду про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею у розмірі 850 грн.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Проте, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, стягуючи з відповідача пеню та штраф, у порушення вимог статті 61 Конституції України допустив подвійне покладення на відповідача юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вирішуючи спір у частині стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пені та штрафів, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідача на користь банку пені та штрафу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Враховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 06 липня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В. Черняк