ПОСТАНОВА

Іменем України

16 серпня 2018 року м. Кропивницький

справа № 391/116/18

провадження № 22-ц/781/1174/18

Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1

Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Дуковського О.Л., Кіселика С.А.,

секретар судового засідання Кравченко Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання поновленим договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, та з урахуванням змін предмету позову, просив визнати поновленим на той же строк - на 15 років та на тих самих умовах договір оренди землі від 10 січня 2003 року, який 10 січня 2003 року посвідчено державним нотаріусом Компаніївської районної державної нотаріальної контори за № 10 та зареєстровано 17 січня 2003 року в Компаніївському відділі земельних ресурсів за №12, визнати укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 10 січня 2003 року, який 10 січня 2003 року посвідчено державним нотаріусом Компаніївської районної державної нотаріальної контори за № 10 та зареєстровано 17 січня 2003 року в Компаніївському відділі земельних ресурсів за № 12, у вказаній ним редакції.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 10.01.2003 року між ним (орендар) та Компаніївською районною державною адміністрацією Кіровоградської області (Орендодавець), на підставі рішення № 102 від 16.04.1997 року, був укладений договір оренди землі - земельної ділянки загальною площею 7,1 га. Договір посвідчений державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори за № 10 та зареєстровано 17 січня 2003 року в Компаніївському відділі земельних ресурсів за № 12. На підставі цього договору позивачу надано в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення терміном на 15 років, починаючи з дати його реєстрації. Договір зареєстрований 17.01.2003 року і діє до 17.01.2018 року. Поновлення цього договору оренди здійснюється відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі», згідно якої орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

Позивач вважає, що вчинив усі передбачені законом дї для укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі: за 2 місяці і 10 днів до закінчення дії договору оренди звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області з листом-повідомленням від 07.11.2017 року про поновлення договору оренди від 10.01.2003 року, до якого додав проект додаткової угоди підписаний з боку орендаря із додатками. В додатковій угоді було зазначено, що договір поновлюється на наступні 15 років, тобто на той самий строк і на тих самих умовах. Крім цього в листі позивач повідомив відповідача, що у разі незгоди з істотними умовами договору, погоджується розглядати та узгоджувати запропоновані ним умови. Однак листом від 28.11.2017 року Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області відмовило в укладенні додаткової угоди, не розяснивши причини та передумови. Протягом свього терміну оренди позивач належно виконував умови договору оренди землі, після закінчення дії договору продовжує користуватись об'єктом оренди, заперечень від Головного управління Держгеокадастру не отримував, тому відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» вважає, що є всі підстави для укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди земл.

Рішенням Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано поновленим на той же строк - на 15 років та на тих самих умовах договір оренди землі від 10 січня 2003 року, який 10 січня 2003 року посвідчено державним нотаріусом Компаніївської районної державної нотаріальної контори за № 10 та зареєстровано 17 січня 2003 року в Компаніївському відділі земельних ресурсів за№ 12.

Визнано укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 10 січня 2003 року, який 10 січня 2003 року посвідчено державним нотаріусом Компаніївської районної державної нотаріальної контори за № 10 та зареєстровано 17 січня 2003 року в Компаніївському відділі земельних ресурсів за № 12, у наступній редакції:

Додаткова угода

про поновлення договору оренди землі від 10 січня 2003 року,

зареєстрованого 17 січня 2003 року за № 12

м. Кропивницький «________»________2018 року

Орендодавець - Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області (код за ), з однієї сторони, та Орендар - ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1), з іншої сторони, керуючись частинами 6-8 статті 33 Закону України «Про оренду землі» уклали цю додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 10 січня 2003 року, зареєстрованого 17 січня 2003 року за № 12, на наступних умовах:

1.Поновити договір оренди землі від 10 січня 2003 року, зареєстрованого 17 січня 2003 року за № 12, на той самий строк - на 15 (п'ятнадцять) років, і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором оренди землі від 10 січня 2003 року, зареєстрованого 17 січня 2003 року за № 12.

2.Інші умови договору оренди землі від 10 січня 2003 року, зареєстрованого 17 січня 2003 року за № 12, не порушені даною додатковою угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують по них свої зобовязання.

3.Ця додаткова угода є невідємною частиною договору оренди землі від 10 січня 2003 року, зареєстрованого 17 січня 2003 року за № 12, та набуває чинності після державної реєстрації права оренди. Ця додаткова угода укладена в трьох примірниках, які мають однакову юридичну силу, один з яких знаходиться в орендодавця, другий - в орендаря, третій - в органі, який здійснив державну реєстрацію поновлення права оренди.

Орендодавець: Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області 25030, Кіровоградська область, м. Кропивницький, вул. Академіка Корольова, 26 Код за МП підпис_______________Орендар: ОСОБА_2, 28406, Кіровоградська область, Компаніївський район, с. Живанівка, ІПН НОМЕР_1 ______________І.Ф. ОСОБА_2

В апеляційній скарзі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області ставиться питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначено, що суд неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Не враховано, що лист-повідомлення Головного Управління Держгеокадастру від 31.01.2018 року № 31-11-0.63-1147/2-18 є запереченням орендодавця у поновленні договору оренди землі, який направлено в межах місячного строку після закінчення строку дії договору з посиланням на ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі". Вказаний лист не є відповіддю за результатом розгляду звернень позивача щодо укладення додаткових угод про поновлення договору. 29.01.2018 року наказом №11-190/14-18-СГ «Про припинення права оренди земельної ділянки» Головне управління припинило право оренди земельної ділянки площею 7,1000 га на території Компаніївської селищної ради Компаніївського району Кіровоградської області.

Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області 31.01.2018 року, в межах місячного строку після закінчення строку дії договору, направило на адресу позивача лист-повідомлення, в якому зазначило про заперечення щодо поновлення договору оренди землі, та акт приймання - передачі земельної ділянки для підписання орендарем. Це підтверджується фіскальним чеком про поштове відправлення та описом вкладення, що містяться в матеріалах справи. Посилаючись на заперечення орендодавця щодо поновленні договору оренди протягом одного місяця після закінчення його строку, відповідач вказує на відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ч. 6 ст.33 Закону України "Про оренду землі".

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області в судове засідання свого представника не направило, про дату, час і місце розгляду справи повідомлене відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення представника позивача адвоката ОСОБА_3, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 належно виконував договірні зобов'язання за договором оренди землі та продовжує виконувати свої обов'язки за договором після закінчення його строку, тому є підстави для судового захисту його переважного права в обраний ним спосіб.

Суд зазначив, що позивач скористався правом на поновлення договору оренди землі, у строк, не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору, тобто в межах строку, передбаченого Законом України «Про оренду землі», повідомив орендодавця про намір укласти договір оренди землі на новий строк, надав проект додаткової угоди до договору та всі необхідні документи, сплачує орендну плату і продовжує користуватися земельною ділянкою після спливу строку дії договору, тобто належно виконує свої обов'язки за цим договором.

При цьому суд виходив із правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року № 6-10цс15, яка, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, а також відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосував ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і звернув увагу на рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року у справі «Стретч проти об'єднаного Королівства Великобританії та Північної Ірландії».

Колегія суддів не може в повному обязі погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доводи позовної заяви, з якими погодився суд першої інстанції, про порушення з боку державного органа, який розпоряджається землями державної власності, прав позивача - орендаря на законне очікування виконання певних умов і відмова в поновленні договору оренди на новий термін є втручанням у реалізацію орендарем права власності, що суперечить положенням статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення Європейського суду з прав людини у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейського суду з прав людини констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Ураховуючи, що земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності, а тому правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року в справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України» вказується про необхідність додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави у право особи на мирне володіння своїм майном.

При цьому обставини справи «Стретч проти Сполученого Королівства» та цієї справи істотно різняться, а тому висновки щодо справедливої рівноваги між інтересами суспільства і особи в кожній з цих справ не можуть бути тотожними, у звязку з чим висновок Європейського суду з прав людини про порушення прав заявника у зазначеній справі не може бути безумовним прецедентом при розгляді цієї справи.

Встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 10.01.2003 року між Компаніївською районною державною адміністрацією Кіровоградської області та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 7,1 га, розташованої на території Виноградівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області, з метою ведення товарного сільськогосподарського виробництва (п.п.2.1), посвідчений 10.01.2003 року державним нотаріусом Компаніївської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в книзі договорів на право тимчасового користування землею 17.01.2003 року за № 12 (а.с. 11-14, 17-18).

Згідно п.п. 2.2. договір укладений на термін 15 років, починаючи з дати його реєстрації. По закінченню терміну договору орендар має переважне право поновити його на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна письмово повідомити другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше ніж за два місяці до його закінчення.

07.11.2017 року та 20.02.2018 року позивач звертався до відповідача з листами-повідомленнями про поновлення договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), надавав проект додаткової угоди з додатками, що підтверджується відповідною реєстрацією вхідної кореспонденції установи (а.с. 15-16, 27-28, 78-80).

Частиною четвертою статті 124 Земельного кодексу України (далі ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до вимог частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично обєднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої п'ятої статті 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 25 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обовязки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору.

Статтями 638, 640 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договори оренди землі є укладеними з моменту їх державної реєстрації.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди є, зокрема: обєкт оренди; строк дії договору оренди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

ОСОБА_2 в обґрунтування наявності переважного права на укладення договору оренди відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» суду надав листи-повідомлення від 07.11.2017 року та 20.02.2018 року разом з проектом додаткової угоди до договору оренди поновлення договору оренди землі, строком на 15 років і на тих самих умовах (а.с.15-16,27-28), довідку від 27.02.2018 року, видану Компаніївським відділенням Новоукраїнської обєднаної податкової інспекції головного управління державної фіскальної служби у Кіровоградській області, про відсутність заборгованості по сплаті податків та зборів (а.с.29), лист від 23.02.2018 року Компаніївської селищної ради про належну сплату ОСОБА_2 орендної плати та відсутність заперечень проти продовження терміну дії договору оренди землі з позивачем терміном на 15 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з рекомендованою ставкою орендної плати 8% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с.30).

Суд першої інстанції погодився з доводами позивача, пославшись на те, що для визнання переважного права на поновлення договору оренди до закінчення строку дії договору ОСОБА_2 у визначений сторонами строк повідомив орендодавця про свій намір скористатись правом укладення договору на новий строк і до свого листа-повідомлення додав проект додаткової угоди, проте орендодавець своєчасно на повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення, тому відповідно до вимог ч.ч. 8 і 9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» порушене право підлягає захисту у визначений позивачем спосіб.

В той же час суд залишив без належної оцінки докази щодо наявності заперечень проти поновлення договору оренди землі на тих же умовах та не врахував, що Головне управління Держгеокадастру у Кіровоградській області листами-повідомленнями від 28.11.2017 року та 31.01.2018 року (а.с.58-59, 81-82), тобто у визначені законом строки повідомляло ОСОБА_2 про заперечення в поновленні договору оренди землі, що відповідає вимогам ст. 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки додаткова угода укладається сторонами для вирішення питання щодо поновлення дії договору при наявності взаємної згоди для державної реєстрації речових прав сторін, у звязку з недосягненням домовленості щодо інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припинилося.

Встановлено, що на звернення ОСОБА_2 Головним управлінням Держгеокадастру у Кіровоградській області 28.11.2017 року повідомлено про незгоду з наданим проектом додаткової угоди до договору оренди терміном на 15 років та на тих самих умовах, зазначивши, що в разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору оренди право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється, а також 31.01.2018 року повідомило про прийняте рішення від 29.01.2018 року №11-190/14-18-СГ про заперечення в поновленні договору оренди землі, на підтвердження чого надано відповідні листи-повідомлення та наказ, копії чеку «УКРПОШТИ» від 01.02.2018 року та опису вкладення до цінного листа (а.с.58-59,62,81-82, 60-61,83).

Суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 33 Закону України «Про оренду землі», згідно якої додаткова угода укладається сторонами для вирішення питання щодо поновлення дії договору при наявності взаємної згоди для державної реєстрації речових прав сторін, за відсутності домовленості щодо інших істотних умов договору визнав укладеною додаткову угоду про поновлення договору оренди землі.

Враховуючи невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам, неправильне застосування судом норм матеріального права, відповідно до ст. 376 ЦПК, оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за його безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області задовольнити.

Рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2018 року скасувати.

В позові ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області про визнання поновленим договору оренди землі відмовити повністю.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення (постанову) складено 21 серпня 2018 року.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Дуковський

ОСОБА_5