Суддів Великої Палати Верховного Суду Бакуліної С.В., Рогач Л.І.
Справа № 635/6730/15-ц
Провадження № 14-52цс18
за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3.) про стягнення заборгованості.
Відповідно до змісту частини третьої статті 34 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
Постановою Господарського суду Харківської області від 17 серпня 2011 року, залишеною без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 08 листопада 2011 року, фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 визнано банкрутом.
Постановою Вищого господарського суду України від 10 квітня 2012 року вказані постанови скасовані, провадження у справі про банкрутство припинено; державному реєстратору зазначено відмінити державну реєстрацію припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_4.
У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_3 вартості реалізованого нею як арбітражним керуючим у справі про банкрутство іпотечного майна фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4, боржник) у розмірі 1 млн. 95 тис. 706 грн 01 коп., інфляційних нарахувань на цю суму у розмірі 668 тис. 379 грн 49 коп. та 3% річних у розмірі 125 тис. 994 грн 18 коп., посилаючись на порушення відповідачем під час реалізації своїх прав та обов'язків як арбітражного керуючого положень статей 25, 31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» №2343-ХІІ (далі - Закон №2343-ХІІ). Вважає, що, ставши стороною у зобов'язанні, ОСОБА_3 не вчинила дій з використання коштів, одержаних від реалізації майна банкрута - ФОП ОСОБА_4 відповідно до постанови про визнання боржника банкрутом та у встановлений судом строк.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 12 листопада 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено з підстав пропущеної позивачем позовної давності, оскільки про порушення своїх прав банк дізнався у травні 2012 року, отримавши від арбітражного керуючого повідомлення про те, що кошти від реалізації майна ФОП ОСОБА_4 знаходяться на депозитному рахунку приватного нотаріуса Ємця І.О., а з позовом до суду банк звернувся лише у вересні 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України, в редакції, чинній на час постановлення ухвали, у зв'язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

На думку суду апеляційної інстанції спір між сторонами виник з приводу ненадходження коштів від реалізації іпотечного майна на рахунок банку в процесі задоволення вимог кредиторів у випадку неплатоспроможності боржника, які врегульовані Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» і підлягав розгляду господарським судом.

Висновок Великої Палати Верховного Суду

Постановою від 30 травня 2018 року ВеликаПалата Верховного Суду погодилась з висновком суду апеляційної інстанції щодо віднесення цього спору до компетенції господарських судів, а ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року залишила без змін.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до частини другої статті 41 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) всі справи про банкрутство розглядаються в порядку провадження, передбаченого ГПК України, з урахуванням особливостей, встановлених Законами України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та «Про банки та банківську діяльність». Враховуючи, що порядок продажу майна боржника, розподіл коштів врегульований Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та що процедура задоволення вимог кредиторів за рахунок ліквідації майнових активів банкрута є етапом провадження у справі про банкрутство, спори безпосередньо пов'язані із здійсненням провадження у цій справі розглядаються у межах провадження у справі про банкрутство за правилами господарського процесу.

Зміст окремої думки

Не погоджуючись із такою позицією Великої Палати Верховного Суду, вважаємо за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року, ухваленої за наслідком перегляду ухвали Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року справі № 635/6730/15-ц.

Так, відповідно до частини другої статті 41 ГПК України (тут і далі у редакції, чинній на момент звернення з позовом у цій справі) господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законами України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та «Про банки та банківську діяльність».

Господарський суд вирішує у межах розгляду справи про банкрутство спори, безпосередньо пов'язані із здійсненням провадження в такій справі, в тому числі про: визнання недійсними правочинів, вчинених керуючим санацією (ліквідатором); визнання права власності на майно боржника; оскарження результатів аукціону з продажу майна боржника. Положення Закону України &quз ;Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом&q?то; врегульовують, у тому числі, питання правовідносин, що виникають під час продажу майна боржника під час провадження по справі про банкрутство, а також унормовують підстави для визнання угод, укладених боржником, недійсними, порядок розподілу грошових коштів, отриманих від реалізації майна.

Господарські суди розглядають також справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України (пункт 7 частини першої статті 12 ГПК України).

Процесуальні особливості розгляду таких справ (незалежно від їх суб'єктного складу) також пов'язані саме з наявністю справи про банкрутство боржника, що уособлює взаємозв'язок процесуальних та матеріальних норм при визначенні юрисдикції спорів з майновими вимогами до боржника, чи пов'язаних з ними.

Однак, як встановили суди попередніх інстанцій, постановою Вищого господарського суду України від 10 квітня 2012 року у справі № 5023/5991/11 скасовано попередні судові рішення у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_4 за пунктом 1-1 статті 80 ГПК України.

Суд касаційної інстанції у справі № 5023/5991/11 визнав висновки судів попередніх інстанцій (якими задоволено позов) про неплатоспроможність боржника та можливість задовольнити вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури передчасними, та вказав, що без порушеного щодо боржника виконавчого провадження відсутні ознаки неплатоспроможності боржника або загрози його неплатоспроможності, оскільки неможливо встановити строк невиконання грошових зобов'язань перед кредиторами. Крім того, кредитні угоди укладені боржником і банками, були укладені як з фізичною особою, а не підприємцем.

Положеннями Закону України &qu:1;Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом&q?вл; (у редакції станом на час прийняття Вищим господарським судом України постанови) не було врегульовано подальшого перебігу провадження у справі у випадках, коли у встановленому законодавством порядку виявлено безпідставність вимог кредитора (кредиторів), за заявою якого (яких) було порушено справу про банкрутство боржника, або коли порушено провадження у справі про банкрутство підприємств, стосовно яких діє законодавча заборона порушувати справи про банкрутство. У таких випадках суди припиняють провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 40 Закону (за відсутності інших підстав для такого припинення) та пункту 11 частини першої статті 80 ГПК України (за відсутністю предмету спору) (відповідна позиція була також викладена у пункті 36 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 15).

Відтак, оскільки спір у даній справі виник після припинення провадження у справі про банкрутство боржника з тих підстав, що у встановленому законодавством порядку виявлено безпідставність вимог кредитора (кредиторів), за заявою якого (яких) було порушено справу про банкрутство боржника, цей спір не може розглядатися господарським судом в межах справи про банкрутство через відсутність відповідного провадження на момент звернення з позовом у цій справі.

Отже, на нашу думку, у цій справі необхідно було ухвалити рішення про скасування ухвали Апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року у справі № 635/6730/15-ц та направлення справи до апеляційного суду для здійснення перегляду.

Судді Бакуліна С.В.

Рогач Л.І.