Єдиний унікальний номер № 616/12/18
Провадження № 2/616/79/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

„09" серпня 2018 року Великобурлуцький районний суд

Харківської області

в складі головуючого - судді РИКОВА М.І.

за участю секретаря

судового засідання ШЕГДА В.М.

імена (найменування сторін)

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним -

ОСОБА_2

представник позивача за первісним позовом та представник

відповідача за зустрічним - ОСОБА_3

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним -

ОСОБА_4

представник відповідача за первісним позовом та представник

позивача за зустрічним - ОСОБА_5,

справа № 616/12/18

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Великий Бурлук справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 50 000 грн. 00 коп., а також 2 996 грн. 00 коп. - річних процентів, 13 925 грн. 94 коп. - суму втрат від інфляції та судові витрати.

В обґрунтування позову, позивач зазначив, що 01 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір позики за яким відповідач отримав у позику від нього грошові кошти в розмірі 50 000 грн 00 к. та зобов'язався повернути вищевказану суму у строк до 31 грудня 2015 року. На момент звернення до суду ОСОБА_4 свої зобов'язання перед ним не виконав, повертати грошові кошти відмовляється у зв'язку з чим в нього утворилась заборгованість в загальному розмірі 50 000 грн. 00 к. Позивач зазначив, що відповідно п.9 Договору передбачений обов'язок позичальника у разі прострочення дати повернення суму позики, сплати суми позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми. Відповідно до п.10 Договору, факт прострочення та повного невиконання відповідачем власних зобов'язань з повернення грошових коштів підтверджується наявністю у позивача оригінального примірника Договору. Просить позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 50 000 грн. 00 коп., а також 2 996 грн. 00 коп. - річних процентів, 13 925 грн. 94 коп. - суму втрат від інфляції та судові витрати.

Представником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності від 23 лютого 2018 року, надано відзив на позовну заяву в якому зазначено, що з березня 2013 року без офіційного працевлаштування ОСОБА_4 працював за усним трудовим договором у ОСОБА_2 За усною домовленістю його обов'язки полягали у отриманні від ОСОБА_2 стартових пакетів та скретч-карт поповнення рахунку операторів мобільного, які за готівковий рахунок ОСОБА_4 реалізовував в торгівельній мережі м. Харкова. Отриману виручку щоденно повертав ОСОБА_2, який виплачував ОСОБА_4 заробітну платню. Отже, фактично, останній знаходився у трудових відносинах зі ОСОБА_2, які не були оформлені трудовим договором, оскільки ОСОБА_2 не бажав сплачувати податки до бюджету. Питання щодо матеріальної відповідальності будувались на повній довірі, за весь час співпраці ніяких підозр нечесності та недостач не виникало. Однак, незважаючи на це ОСОБА_2 01 січня 2015 року зажадав від ОСОБА_4 підписати договір позики на суму 50 000 грн 00 к. з терміном повернення до 31 грудня 2015 року, завіривши, що це буде запорукою та гарантією його матеріальної відповідальності на будь-який випадок в майбутньому. Вимога підписати договір позики була категоричною умовою подальшого продовження його трудової діяльності. Оскільки на той час він не мав ніякої іншої роботи, разом зі своєю родиною знаходився в скрутному становищі, то був вимушений погодитися на висунуті умови, щоб не залишитись без засобів існування. Кошти в розмірі 50 000 грн 00 к. від ОСОБА_2 ніколи не отримував.

Договір позики був безгрошовим, його зміст був заздалегідь надрукованим, підписував він лише останній аркуш договору, з яким і ознайомився. Таким чином, ОСОБА_4 поставив на Договорі позики підпис на вкрай невигідних умовах, під впливом залежності від наданої роботи та тяжкого матеріального становища. Після підписання договору ОСОБА_2 запевняв, що у випадку припинення фактичних трудових відносин і відсутності з його боку нестачі, цей договір позики буде анульований. В 2015 році ОСОБА_4 знайшов іншу роботу та закінчив свою діяльність із ОСОБА_2 На протязі 3 років останній не заявляв жодних претензій, а тому ОСОБА_4 вважав, що оспорюваний договір припинив свою чинність, оскільки ніяких зобов'язань перед ОСОБА_2 він не має. За вищевикладених обставин представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 просить відмовити в повному обсязі ОСОБА_2 у задоволені позовних вимог про стягнення коштів за договором позики, відсотків за користування позикою та інфляційних втрат з ОСОБА_4

Представником позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який діє на підставі договору № 26/10-1 про надання правової допомоги, було надано відповідь на відзив в якому зазначено, що зміст та обставини відображені у наданому відповідачем ОСОБА_4 відзиві не мають жодного зв'язку із обставинами справи. З огляду на позицію представника відповідача, даний документ є викладеними у письмовому вигляді показаннями відповідача, а не заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується. Крім цього, відзив не містить посилань на докази, якими підтверджуються викладені в ньому відомості. Даний факт робить відзив таким, що не відповідає нормам законодавства, зокрема, викладеного у ст.12 ЦПК України, принципу змагальності сторін, відповідно до якого, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, подав зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики в якому просить визнати недійсним договір позики, укладений 01 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

23 квітня 2018 року судом винесена ухвала про об'єднання в одне провадження вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

В зустрічній позовній заяві про визнання договору позики недійсним відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_4 зазначив, що з березня 2013 року без офіційного працевлаштування ОСОБА_4 працював за усним трудовим договором у ОСОБА_2 За усною домовленістю його обов'язки полягали у отриманні від ОСОБА_2 стартових пакетів та скретч-карт поповнення рахунку операторів мобільного зв'язку, які за готівковий рахунок ОСОБА_4 реалізовував в торгівельній мережі м. Харкова. Отриману виручку щоденно повертав ОСОБА_2, який виплачував ОСОБА_4 заробітну платню. Отже, фактично останній знаходився у трудових відносинах за ОСОБА_2 які не були оформлені трудовим договором, оскільки ОСОБА_2 не бажав сплачувати податки до бюджету. Питання щодо матеріальної відповідальності будувались на повній довірі, за весь час співпраці ніяких підозр нечесності та недостач не виникало. Однак, незважаючи на це ОСОБА_2 01 січня 2015 року зажадав від ОСОБА_4 підписати договір позики на суму 50 000 грн 00 к. з терміном повернення до 31 грудня 2015 року, завіривши, що це буде запорукою та гарантією його матеріальної відповідальності на будь-який випадок в майбутньому. Вимога підписати договір позики була категоричною умовою подальшого продовження його трудової діяльності. Оскільки на той час він не мав ніякої іншої роботи, разом зі своєю родиною знаходився в скрутному становищі, то був вимушений погодитися на висунуті умови, щоб не залишитись без засобів існування. Кошти в розмірі 50 000 грн 00 к. від ОСОБА_2 ніколи не отримував. Договір позики був безгрошовим, його зміст був заздалегідь надрукованим, підписував він лише останній аркуш договору, з яким і ознайомився. Таким чином, ОСОБА_4 поставив на Договорі позики підпис на вкрай невигідних умовах, під впливом залежності від наданої роботи та тяжкого матеріального становища. Після підписання договору ОСОБА_2 запевняв, що у випадку припинення фактичних трудових відносин і відсутності з його боку нестачі, цей договір позики буде анульований. В 2015 році ОСОБА_4 знайшов іншу роботу та закінчив свою діяльність із ОСОБА_2 На протязі 3 років ОСОБА_2 не заявляв жодних претензій, а тому ОСОБА_4 вважав, що оспорюваний договір припинив свою чинність, оскільки ніяких зобов'язань перед ОСОБА_2 він не має.

Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей не породжує обов'язку повернути обумовлену угодою суму грошей, право на які ОСОБА_2, отримав під впливом його тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. За відсутності тяжкого матеріального стану правочин не було б вчинено взагалі. Предметом позики були грошові кошти, які позикодавець зобов'язався передати позичальнику, але ОСОБА_2 фактично не передавав, а він не отримував в позику. Предмет договору позики лишався у володінні і користуванні ОСОБА_2

В п.13 оспорюваного договору позики зазначено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та визначається часом, достатнім для належного виконання сторонами своїх обов'язків цим договором, що суперечить приписам ч.2 ст. 1046 ЦК України, тобто підписаний правочин не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України.

Крім того, ч.5 ст.203 ЦК України встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, оскільки такої спрямованості не було, гроші не передавались і ОСОБА_2 не планував їх стягувати з нього, бо він нічого йому не був винний, що також свідчить про недійсність договору позики. За таких підстав просив визнати недійним договір позики, укладений 01 січня 2015 року.

На позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав відзив в якому зазначив, що у змісті зустрічної позовної заяви містяться підстави, що на думку ОСОБА_4 свідчать про недійсність договору позики. Посилання на скрутне становище та укладення договору під впливом «залежності від наданої роботи, тяжкого матеріального становища». Обставини зазначені у зустрічному позові не мають жодного зв'язку з обставинами актуальної справи та не підтвердженні жодними доказами. Всупереч чинному законодавству, позивач не зазначає доказів, якими підтверджуються обставини наслідком яких стало укладення оспорюваного правочину. У зв'язку з цим просив відмовити у задоволені вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики та задовольнити вимоги первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідно представник відповідача за зустрічним - ОСОБА_3, первісний позов підтримав в повному обсязі і заперечував проти зустрічного позову та пояснив суду, що позовні вимоги до ОСОБА_4 ґрунтуються на укладеному 01 січня 2015 року договорі позики укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в якому вказано, що Позикодавець - ОСОБА_2 передає Позичальнику - ОСОБА_4 у власність грошові кошти в сумі 50 000 грн 00 к., які Позичальник зобов'язаний повернути до 31 грудня 2015 року. Факт підписання ОСОБА_4 договору свідчить про отримання ним всієї грошової суми. Між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики про що свідчить договір позики від 01 січня 2015 року.

Представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти заявленого первісного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та підтримав зустрічний позов ОСОБА_4, просив суд його задовольнити. Зазначив, що ОСОБА_4 ніколи не отримував від ОСОБА_2 зазначених в договорі 50 000 грн 00 к. Підписав договір як запоруку та гарантію матеріальної відповідальності на будь - який випадок в майбутньому. Вимога підписати договір позики була категоричною умовою подальшого продовження його трудової діяльності, оскільки він працював у ОСОБА_2 за усною домовленістю, реалізовував стартові пакети та скретч - картки поповнення рахунку операторів мобільного зв'язку, які реалізовував в торгівельній мережі м. Харкова. Договір власноруч ОСОБА_4 не писав, підписував лише останній аркушах друкованого тексту договору з яким і ознайомився. Договір для ОСОБА_4 складено вкрай на невигідних умовах під впливом залежності від наданої роботи та тяжкого матеріального становища.

Суд, з'ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлений первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики є обґрунтованим та підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Договір позики - це один з видів зобов'язань, спрямованих на передачу майна. Враховуючи, що договір - це взаємна угода сторін, тому в ньому містяться окремі положення, умови, визначаються права та обов'язки сторін. Сукупність вищезгаданих, погоджених сторонами умов і становить зміст договору.

Судом встановлено, що 01 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким Позикодавець - ОСОБА_2 передав Позичальнику - ОСОБА_4 у власність грошові кошти у сумі 50 000 грн 00 к., а Позичальник зобов'язався повернути позику у визначений Договором строк.

Вищевказаний Договір позики від 01 січня 2015 року власноруч був підписаний ОСОБА_4 Останній даний факт не заперечує, ці обставини вказаною особою визнані в судовому засіданні.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно частини 1 статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно із частиною другою статті 1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до вимог ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно п.5 підписаного сторонами договору, Позичальник зобов'язаний повернути всю позику до 31 грудня 2015 року.

Пунктом 9 Договору позики передбачено, що якщо у разі Позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 (три) відсотки річних від простроченої суми.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5 не надали жодних доказів про повернення грошових коштів в повній чи будь - якій сумі переданих ОСОБА_2 ОСОБА_4 за Договором позики 01 січня 2015 року. В матеріалах справи такі докази відсутні.

Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачем за первісним позовом зобов'язання стосовно повернення позики, позивач за первісним позовом вправі вимагати від ОСОБА_4 за договором стягнення відповідної суми за договором позики та нараховані інші суми в зв'язку з неповерненням грошових коштів.

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Розмір інфляційних втрат за договором позики від 01 січня 2015 року становить: 50 000 х 100,9% х 99,6% х 101,00% х 103,5% х 100,1% х 99,8% х 99,9% х 99,7% х 101,8% х 102,8% х 101,8% х 100,9% х 101,1% х 101,0% х 101,8% х 100,9% х 101,3% х 101,6% х 100,2%, 99,9 % х 102,0% х 101,2% х 100,9% х 101,00 % - 50 000 = 13 859 грн 92 к. (а.с.196-199).

Вирішуючи питання про часткове задоволення позовним вимог позивача за первісним позовом, судом враховані арифметичні помилки, які мали місце при підрахунках сум боргу при складанні позовної заяви, а саме: при розрахунку сум втрат від інфляції зараховано грудень місяць 2015 року (а.с.06).

Розмір 3% річних за період з 31 грудня 2015 року по 29 грудня 2017 року становить 2 996 грн 00 к.

Оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути за договором позики від 01 січня 2015 року 66 855 грн 92 к, у тому числі: 50 000 грн 00 к. боргу за договором позики, трьох процентів річних за період з 31.12.2015 року по 29.12.2017 року, що складає 2 996 грн 00 к. та інфляційної складової за період з 31.12.2015 року по 29.12.2017 року, що складає 13 859 грн 92 к.

Відповідно до ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з положень ст.215 ЦК України правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст.234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законом.

Матеріалами справи підтверджено, що 01 січня 2015 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 надав ОСОБА_4 в позику грошові кошти.

Посилання позивача на те, що він не отримував грошові кошти у сумі 50 000 грн 00 к. не підтверджено жодними доказами.

Належних та допустимих доказів того, що сторонами в момент підписання оспорюваного договору не було додержано вимоги, які встановлені статтею 203 ЦК України, матеріали справи не містять та ОСОБА_4 суду не надано. Як і не надано доказів вчинення відповідачем відносно нього будь-яких протиправних дій, спрямованих на примушування до укладення договору позики від 01 січня 2015 року.

Твердження ОСОБА_4 викладені в позовній заяві та пояснення його представника ОСОБА_5 щодо укладення Договору позики як категоричної умови подальшого продовження трудової діяльності ОСОБА_4 нічим не підтверджені.

В силу вимог ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З договору позики від 01 січня 2015 року вбачається, що він підписаний власноруч ОСОБА_4 без будь-яких застережень та зауважень, що свідчить про вільне його волевиявлення при його складанні.

За таких обставин, суд приходить висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору позики від 01 січня 2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.3 ч.2 ст.141 цього Закону у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з ОСОБА_4 слід стягнути на користь позивача судові витрати в розмірі 668 грн. 55 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 89, 263-265 ЦПК України, районний суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 заборгованість за договором позики від 01 січня 2015 року в розмірі 50 000 грн 00 к., трьох процентів річних за період з 31.12.2015 року по 29.12.2017 року, що складає 2 996 грн 00 к. та інфляційної складової за період з 31.12.2015 року по 29.12.2017 року, що складає 13 859 грн. 92 коп., а всього 66 855 (шістдесят шість тисяч вісімсот п'ятдесят п'ять) грн 92 к.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в сумі 668 (шістсот шістдесят вісім) грн 55 к.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Великобурлуцький районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст.358 цього Кодексу.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 13 серпня 2018 року.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с. Хорошеве Харківського району Харківської області, паспорт серії НОМЕР_3, виданий МВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 21 грудня 2000 року, реєстраційний номер картки платника податків - НОМЕР_2, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженець смт. Приколотне Великобурлуцького району Харківської області, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Великобурлуцьким РВУ МВС України в Харківській області 27 листопада 2001 року, реєстраційний номер картки платника податків - НОМЕР_1, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Головуючий - Суддя Великобурлуцького районного суду

Харківської області М.І.РИКОВ