Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/2252/18
РІШЕННЯ

і м е н е м у к р а ї н и

02 липня 2018 року Київський районний суд м. Полтави в складі головуючого - судді Самсонової О.А., при секретарі Горошко О.О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що між КБ «ПриватБанк» та відповідачем 24 січня 2007 року було укладено договір б/н. Відповідно до договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 21600 грн., а відповідач ОСОБА_1 взяла зобовязання щодо повернення кредиту. Відповідач свої зобовязання не виконала. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 27022,74 грн., з яких заборгованість по одержаному кредиту 3686,03 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 18400,00 грн., заборгованість за пенею та комісією 3173,72 грн., а також штрафні санкції: штраф в розмірі 500 грн. (фіксована складова), штраф в розмірі 1262,99 грн. (процентна складова) та судові витрати.

Ухвалою судді від 03 травня 2018 року відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати в спрощеному провадженні без повідомлення сторін.

З метою встановлення всіх обставин у справі судом витребувано у позивача докази щодо терміну дії картки, виданої на імя відповідача згідно договору б/н від 24 січня 2007 року (а.с.27), копія якої позивачем отримана 08 травня 2018 року, проте виконана не була. 19 червня 2018 року вказана ухвала направлена позивачу для виконання повторно. Але на час розгляду справи позивачем суду докази з необхідною інформацією надані не були.

Відповідач надала відзив на позов, у якому зазначила, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та протиправними, поданими до суду з пропуском встановленого строку позовної давності. Зазначає, що Умови та правила надання банківських послуг не містять її підпису, тому відсутні докази того, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг є складовою частиною договору. Відсутні докази повідомлення її про збільшення відсоткової ставки за договором. Вказала, що кінцевий термін повернення заборгованості відповідає строку дії картки. Строк дії картки №5457 0829 5157 0212 закінчився 01 січня 2013 року.

Тому відповідач просила в задоволенні позову відмовити.

Одночасно надала заяву про застосування строків позовної давності.

Інші клопотання від сторін не надходили.

Дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 24 січня 2007 року між сторонами по справі укладено кредитний договір б/н.

За умовами зазначеного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 3000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 22,80 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник зобовязувався забезпечити повернення кредиту та сплатити відсотки за користування кредитом.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, позивачем зобовязання перед відповідачем по кредитному договору виконано, надано кредитні кошти.

Як вбачається з даних розрахунку заборгованості за договором №б/н від 24 січня 2007 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_1, станом на 31-03-2018 (а.с.5-8), відповідач користувалася кредитними коштами, здійснювала їх часткове повернення.

Оскільки кредитні кошти повернуті відповідачем не в повному обсязі, станом на 31 березня 2018 року її заборгованість по одержаному кредиту банк обраховує у розмірі 3686,03 грн.

В той же час з розрахунку вбачається, що банком збільшувався кредитний ліміт за договором та розмір процентів за користування кредитними коштами.

Проте, доказів на підтвердження того факту, що відповідач про збільшення кредитного ліміту та процентної ставки повідомлялась банком, сторони суду не надали.

Заборгованість по процентам за користування кредитом позивач обраховує у розмірі 18400,00 грн., що не відповідає умовам кредитного договору від 24 січня 2007 року.

Зокрема, при заборгованості за тілом кредиту в сумі 3686,03 грн. за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2018 року (1914 днів) позивач нарахував проценти за користування кредитом у розмірі 17936,23 грн. (18400,00 грн. 463,77 грн.), тобто реальна відсоткова ставка за даним нарахуванням склала 194,32% річних.

Зазначена відсоткова ставка не відповідає ні умовам договору від 24 січня 2007 року, що укладений між сторонами, ні збільшеній відсотковій ставці у розмірі 30,00% річних, про застосування якої заявляє банк, а тому не приймається до уваги судом.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, якими б підтверджувався термін дії картки, а відповідно і передбачений сторонами кінцевий строк повернення кредитних коштів.

Ухвалою від 03 травня 2018 року у позивача витребувана зазначена інформація, за відсутності якої суд позбавлений можливості обрахувати розмір відсотків, що належать до сплати відповідачем, в тому числі і поза межами терміну дії картки.

19 червня 2018 року дана ухвала направлена позивачу на виконання повторно.

Проте, на час розгляду справи витребувані судом докази позивач до матеріалів справи не надав.

Відповідач у відзиві зазначила, що картка діяла до 01 січня 2013 року, але докази цього в матеріалах справи відсутні.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Таким чином, у разі якщо договором не встановлений розмір процентів після спливу строку дії договору, можна зробити висновок, що їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Зазначений правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 01 серпня 2017 року при розгляді цивільної справи № 6-2322цс16.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В матеріалах справи відсутні докази, що б підтверджували узгодженість між сторонами, у встановленій законом формі, права банку нараховувати проценти за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору у розмірі, передбаченому договором.

Тому після закінчення терміну дії картки проценти, які підлягають до стягнення з відповідача, суд мав розрахувати, виходячи з облікової ставки НБУ, яка була встановлена у цей період.

За відсутності даних щодо терміну дії картки відповідача суд позбавлений можливості здійснити розрахунок розміру відсотків, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Тому в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування кредитними коштами необхідно відмовити.

Позивачем також нараховано відповідачу заборгованість за пенею та комісією у розмірі 3173,72 грн., а також штраф в розмірі 500 грн. (фіксована складова), штраф в розмірі 1262,99 грн. (процентна складова).

Відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною кредитного договору, передбачено сплату штрафу за порушення строків сплати будь-якого з грошових зобовязань у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як вбачається із кредитного договору та довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду», за порушення позичальником строків виконання зобов'язання передбачено одночасно штраф і пеню, тобто за одне й те саме порушення існує подвійна відповідальність одного виду.

Однак, в силу ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Окрім цього, в розрахунку заборгованості за кредитом відсутнє розмежування пені та комісії, в зв'язку з чим не можливо визначити розмір пені, яку просить стягнути позивач та спосіб її нарахування, а також неможливо визначити розмір комісії, яку просить стягнути позивач.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Враховуючи, що позивач не надав деталізований розрахунок заборгованості за кредитним договором в частині пені та комісії, а також зважаючи на норми ст.61 Конституції України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення із позивача заборгованості за пенею та комісією слід відмовити.

Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-1374 цс17 від 11 жовтня 2017 року щодо одночасного стягнення штрафів фіксованої частини і процентної складової, суд вищої інстанції дійшов висновку, що така заборгованість є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, а саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

На підставі викладеного суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог про стягнення наряду з штрафом (фіксованою складовою) також і штрафу (процентної складової), який за своєю суттю є подвійною цивільно-правовою відповідальністю за одне і те саме порушення.

Вирішуючи заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як встановлено судом, відповідно до кредитного договору №б/н від 24 січня 2007 року кінцевий термін повернення кредитних коштів відповідає строку дії картки.

Позивачем суду не надана інформація щодо терміну дії картки, виданої ОСОБА_1

Проте, у суду є всі підстави вважати, що термін дії кредитної карти ОСОБА_1 на даний час закінчився, оскільки вона видана позивачу більше, ніж одинадцять років тому.

Недобросовісне виконання позивачем своїх процесуальних обовязків, а саме надання суду не всіх наявних у нього доказів, які є необхідними для розгляду справи по суті, не може мати наслідком порушення права відповідача, в тому числі права на застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Тому суд при вирішенні заяви ОСОБА_1 про застосування позовної давності виходить з того, що термін дії її картки відповідача не може перевищувати пять років.

Відповідно, суд вважає за можливе обраховувати перебіг строку позовної давності з 01 січня 2013 року, як на це вказує відповідач.

В цьому випадку строк позовної давності за позовними вимогами про стягнення боргу за кредитним договором закінчився 01 січня 2016 року.

Будь-які докази наявності між сторонами угоди щодо збільшення строку позовної давності в матеріалах справи відсутні.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 23 квітня 2018 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності.

Оскільки відповідач просить суд застосувати позовну давність при розгляді справи, суд приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за кредитом у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі.

У звязку з відмовою в задоволенні позову не підлягають відшкодуванню понесені позивачем судові витрати.

Керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 (проживаючої: ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_1) про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через Київський районний суд м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний термін з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий О.А.Самсонова

02.07.2018