Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/778/1629/18
Головуючий у 1 інстанції: Носик М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 серпня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Василівського районного суду Запорізької області, ухвалене в м. Василівка, Запорізької області 11 січня 2018 року у справі за позовомОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Василівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Запорізькій області, про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 10 грудня 2013 року Василівський районний суд Запорізької області по кримінальній справі №1-кп/311/250/13 визнав винним ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України та засудив його до покарання у вигляді двох років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України суд звільнив ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки, зобов'язавши його у відповідності до ст. 76 КК України, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, навчання та періодично з'являтись для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Вказаним вироком суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в сумі - 3527,33 грн., моральну шкоду в сумі - 10 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі - 5000 грн., а всього - 18 527,33 грн. Вирок Василівського районного суду набрав законної сили 05 лютого 2014 року.

28 лютого 2014 року був отриманий виконавчий лист №1-кп/311/250/13, який направлений до виконавчої служби. 03 березня 2014 року Постановою державного виконавця ВДВС Василівського районного управління юстиції Запорізької області було відкрите виконавче провадження ВП42338253 та наданий строк добровільного виконання рішення суду до 09 березня 2014 року. ОСОБА_4 не виконав рішення суду в наданий йому термін і ухилявся від його виконання, навіть 26 березня 2014 року подавав заяву до державного виконавця ВДВС про зупинення виконавчого провадження в зв'язку з касаційним оскарженням вироку суду. 07 квітня 2014 року Постановою державного виконавця ВДВС Василівського районного управління юстиції Запорізької області було накладено арешт на майно ОСОБА_4 в межах суми 18527,33 гривні, але у відповідності до письмових пояснень ОСОБА_4 від 21 жовтня 2014 року у нього будь-яке майно було відсутнє. В 2015 році виконавчий лист був переданий за місцем роботи боржника в ПрАТ «ЗЗРК» де з ОСОБА_4 стягувались кошти із його заробітної плати у розмірі 20% щомісячно. ОСОБА_4 мав реальну можливість виплатити борг ОСОБА_5 у розмірі 18 527,33 гривень, що підтверджується звітами ПрАТ «ЗЗРК» за 2015 рік про здійснення відрахування та виплати заборгованості від 22 вересня 2016 року, довідки про доходи ОСОБА_4 за шість місяців 2015 року від 13 липня 2015 року, так як у 2015 році він отримав за дохід за рік у розмірі 100144,43 гривень, який в більше ніж в п'ять разів перевищує суму боргу. ОСОБА_4 користувався коштами, які повинен був перерахувати ОСОБА_5 ухиляючись від погашення заборгованості. З травня 2016 року кошти, які стягувались з боржника перестали надходити на картковий рахунок стягувача, у відповідності до банківської інформації ОСОБА_5 були зараховані кошти в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 у сумі 15639,69 гривень, при цьому заборгованість у сумі 2887,64 гривень залишилась не виконаною. За скаргою до відділу державної виконавчої служби Василівського районного управління юстиції Запорізької області отримана відповідь від 02 лютого 2017 року за №187/5, що ними визнається факт наявності заборгованості у сумі 2890,87 гривень. В травні 2017 року заборгованість у сумі 2890,87 гривень була перерахована на рахунок ОСОБА_5 і заборгованість у сумі 18 527,33 грн. була погашена повністю. Після набрання чинності вироку суду у ОСОБА_4 виникло зобов'язання по сплаті коштів на користь ОСОБА_5 у сумі 18 527,33 гривень, тому таке зобов'язаний є грошовим зобов'язанням. ОСОБА_4 ухилився від добровільного виконання грошового зобов'язання. Строк виконання грошового зобов'язання встановлений за постановою державного виконавця ВДВС Василівського районного управління юстиції Запорізької області від 03 березня 2014 року яким було відкрите виконавче провадження ВП42338253 та наданий строк добровільного виконання до 09 березня 2014 року. В розрахунок інфляційних втрат прийнята інформація отримана від Василівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області викладена у розпорядженнях №42338253/4 від 11 березня 2015 року, 28 березня 2015 року, 24 квітня 2015 року, 15 травня 2015 року, 24 червня 2015 року, 26 серпня 2015 року, 16 жовтня 2015 року, 19 листопада 2015 року, 23 грудня 2015 року, 19 лютого 2016 року,14 квітня 2016 року, 25 травня 2016 року, звітів ПрАТ «ЗЗРК» про здійснення відрахування та виплати заборгованості за 2015-2016 роки від 22 вересня 2016 року, та інформація від ПриватБанку про перерахування коштів позивачу від 14 квітня 2016 року, 22 серпня 2016 року,11 травня 2017 року. Дані про рух коштів викладено в таблиці, яка додана до позовної заяви.

ОСОБА_4 прострочив оплату грошового зобов'язання визначеного за рішенням Василівського районного суду від 10 грудня 2013 року у сумі 18 527,33 гривень, тому зобов'язаний сплатити інфляційні втрати, а також 3% річних від простроченої суми. Вирок Василівського районного суду від 10 грудня 2013 року по кримінальній справі набрав чинності 05 лютого 2014 року, вимога виконавчої служби про добровільне погашення грошових зобов'язань у розмірі 18 527,33 гривень в строк до 09 березня 2014 року не була виконана ОСОБА_4

Згідно розрахунку Інфляційних втрат за 2014 рік становить 4423,77 гривень. Згідно розрахунку Інфляційних втрат за 2015 рік становить 10077,22 гривень. Згідно розрахунку Інфляційних втрат за 2016 рік становить 2469,51гривень. Згідно розрахунку Інфляційних втрат за 2017 рік становить 969,98 гривень. Всього інфляційні втрати становлять 17940,48 гривень. Сума 3% річних становить 1032,10 гривень. Загальна сума яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 становить 18972,58 гривень. Для надання правової допомоги адвокатом ОСОБА_7 з позивачем ОСОБА_5 була укладена угода №947 від 01 вересня 2017 року.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у сумі 17940,48 гривень, річні у сумі 1032,10 гривень, судові витрати у вигляді судового збору у сумі 640 гривень та витрати на правову допомогу у сумі 7600 гривень.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 11 січня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_5, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 17940 грн. 48 коп., річні за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 1032 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7600 грн., а всього - 27212 (двадцять сім тисяч двісті дванадцять) грн. 58 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Єдиним доводом апеляційної скарги є: неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального законодавства, а саме відсутність підстав для застосування у вказаних правовідносинах ст. 625 ЦК України. Оскільки, на думку, особи яка подала апеляційну скаргу, правовідносини у цій справі між сторонами виникли не з договірних відносин, не з грошових зобов'язань, які не існували до ухвалення вироку суду. А тому, посилаючись на іншу судову практику, відповідач вважав, що відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК до зобов'язань які виникли лише з вироку суду. Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 24 квітня 2018 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За змістом ст. 252 ч. 1 п. 10 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд може за заявою учасників справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької від 18 травня 2018 року зупинено апеляційне провадження у даній справі до перегляду судового рішення у подібних правовідносинах у іншій справі № 686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18 у касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду 16 травня 2018 року прийняла Постанову, повний текст якої підписаний 20 червня 2018 року, у іншій справі № 686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18 до перегляду якої зупинялось апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 07 серпня 2018 року поновлено апеляційне провадження у цій справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом попередньої інстанції встановлено, що вироком Василівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2013 року по кримінальній справі №1-кп/311/250/13 ОСОБА_4 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у вигляді двох років позбавлення волі, ст.75 КК України зі звільненням від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. Також вироком суду стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 відшкодування матеріальної шкоди у сумі 3527,33 грн., моральної шкоди в сумі 10 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн., а всього - 18 527,33 грн.

ОСОБА_4 не виконав рішення суду в наданий йому термін.

07 квітня 2014 року Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Василівського районного управління юстиції Запорізької області Іскра В.В. було накладено арешт на майно ОСОБА_4 в межах суми 18527,33 гривні, але у відповідності до письмових пояснень ОСОБА_4 від 21 жовтня 2014 року у нього будь-яке майно було відсутнє.

В 2015 році виконавчий лист був переданий за місцем роботи боржника в ПрАТ «ЗЗРК», де з ОСОБА_4 стягувались кошти із його заробітної плати у розмірі 20% щомісячно. З травня 2016 року кошти, які стягувались з боржника перестали надходити на картковий рахунок стягувача, у відповідності до банківської інформації ОСОБА_5 були зараховані кошти в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 у сумі 15639,69 гривень, при цьому заборгованість у сумі 2887,64 гривень залишилась не виконаною.

В травні 2017 року заборгованість у сумі 2890,87 гривень була перерахована на рахунок ОСОБА_5 і заборгованість у сумі 18 527,33 грн. була погашена повністю.

Відповідачем ОСОБА_4 порушено строк виконання грошового зобов'язання, встановлений за постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Василівського районного управління юстиції Запорізької області Іскра В.В. від 03 березня 2014 року, яким було відкрите виконавче провадження ВП42338253 та наданий строк добровільного виконання, до 09 березня 2014 року.

Задовольняючи позов, суд попередньої інстанції далі зазначив, що зобов`язання за зазначеним вище вироком Василівського районного суду Запорізької області від 10 грудня 2013 року зводиться до сплати грошей, відтак, є грошовим зобов'язанням. За змістом статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

В розрахунок інфляційних втрат судом прийнята інформація отримана від Василівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області викладена у розпорядженнях №42338253/4 від 11 березня 2015 року, 28 березня 2015 року, 24 квітня 2015 року, 15 травня 2015 року, 24 червня 2015 року, 26 серпня 2015 року, 16 жовтня 2015 року, 19 листопада 2015 року, 23 грудня 2015 року, 19 лютого 2016 року,14 квітня 2016 року, 25 травня 2016 року, звітів ПрАТ «ЗЗРК» про здійснення відрахування та виплати заборгованості за 2015-2016 роки від 22 вересня 2016 року, та інформація від ПАТ «КБ Приватбанк» про перерахування коштів позивачу від 14 квітня 2016 року, 22 серпня 2016 року,11 травня 2017 року.

Як встановив суд, ОСОБА_4 прострочив оплату грошового зобов'язання визначеного за вироком Василівського районного суду від 10 грудня 2013 року у сумі 18 527,33 гривень.

Відповідно до роз'яснення для розрахунку інфляційних витрат розміщених у Листі Верховного суду України №62-97р від 03.04.1997 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», розмір щомісячної інфляції розміщується в газеті «Урядовий кур'єр». Сума інфляції розрахована за формулою: ((сума боргу - виплачена щомісячна сума)+інфляційні втрати за попередні місяці) х поточний коефіцієнт інфляції)/100.

Згідно розрахунку Інфляційних втрат за 2014 рік становить 4423,77 гривень.

Згідно розрахунку Інфляційних втрат за 2015 рік становить 10077,22 гривень.

Згідно розрахунку Інфляційних втрат за 2016 рік становить 2469,51гривень.

Згідно розрахунку Інфляційних втрат за 2017 рік становить 969,98 гривень.

Всього інфляційні втрати становлять: 17940,48 гривень.

Сума 3% річних становить 1032,10 гривень.

Загальна сума яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5, за розрахунком суду попередньої інстанції становить: 18972,58 гривень (17940,48+1032,10=18972,58).

При розрахунку граничного розміру правової допомоги судом враховано, що за актом виконаних робіт від 13 вересня 2017 року при наданні правової допомоги було затрачено 20 годин, що визначає граничний розмір у сумі 12800 гривень, за квитанцією №947 від 13 вересня 2017 року було сплачено 7600 гривень.

Виходячи з викладеного суд попередньої інстанції позов задовольнив та стягнув з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_5, інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 17940 грн. 48 коп., річні за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 1032 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 640 грн., витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7600 грн., а всього - 27212 (двадцять сім тисяч двісті дванадцять) грн. 58 коп.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з врахуванням також того, що вказані розрахунки відповідач в апеляційній скарзі не спростовував, не оспорив та своїх розрахунків не надав.

Відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Єдиним доводом апеляційної скарги, як вище зазначено, є: неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального законодавства, а саме відсутність підстав для застосування у вказаних правовідносинах ст. 625 ЦК України. Оскільки, на думку, особи яка подала апеляційну скаргу, правовідносини у цій справі між сторонами виникли не з договірних відносин, не з грошових зобов'язань, які не існували до ухвалення вироку суду. А тому, посилаючись на іншу судову практику, відповідач вважав, що відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК до зобов'язань які виникли лише з вироку суду.

Однак апеляційний суд зазначає, що предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період невиконання грошового зобов'язання щодо відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди, підтверджених вироком суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов'язання воно може бути грошовим або негрошовим.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК Українипоширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачем, що підтверджує вирок Василівський районний суд Запорізької області від 10 грудня 2013 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в сумі - 3527,33 грн., моральну шкоду в сумі - 10 000 грн., витрати на правову допомогу в сумі - 5000 грн., а всього - 18 527,33 грн. Вирок Василівського районного суду набрав законної сили 05 лютого 2014 року.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов'язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому апеляційний суд погоджується з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням.

Вказана правова позиція докладно викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року (повний текст якої підписаний 20 червня 2018 року) у іншій справі № 686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18 до перегляду якої зупинялось апеляційне провадження у даній справі.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Розмір стягнутих з відповідача коштів відповідач не спростовував, не оспорив і свого розрахунку не надав.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції яке переглядається є правильними по суті і залишає його без змін, а скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Василівського районного суду Запорізької області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 8 серпня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: