Справа № 635/5026/18
Провадження по справі № 2/635/2681/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2018 року сел. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді Бобко Т.В.,

секретар судового засідання Грищук Р.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,-

В с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду шляхом пред'явлення позову до ОСОБА_2, в якому просив стягнути з останньої суму боргу за договором позики грошових коштів від 01 березня 2018 року у розмірі 8000 доларів США, що станом на 13 липня 2018 року за офіційним курсом НБУ становить 209760 гривень. В обґрунтування позову посилався на те, що 01 березня 2018 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого ОСОБА_2 позичила у позивача грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, які зобов'язалася повернути в строк до 05 червня 2018 року. Станом на 18 липня 2018 року відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконала, у зв'язку з чим позивач змушений звертатися до суду із зазначеним позовом. Посилаючись на практику суду, просив стягнути грошові кошти з відповідача в іноземній валюті.

29 серпня 2018 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 вересня 2018 року провадження у справі відкрите, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку загального позовного провадження та призначено проведення підготовчого засідання.

Позивач ОСОБА_1, у підготовче засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач у підготовче засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій визнала позовні вимоги у повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Інших заяв та клопотань від відповідача не надійшло.

Враховуючи, що в судове засідання не з'явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами.

01 березня 2018 року між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8000 доларів США, які ОСОБА_2 зобов'язався повернути в строк до 05 червня 2018 року, про що останньою була складена розписка.

Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦПК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В ході судового розгляду судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики від 01 березня 2018 року.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 -609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1, 2, 3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним судом України в постанові № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Жодних доказів на підтвердження виконання своїх зобов'язань за договором позики від 01 березня 2018 року відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених речовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківських рахунок.

Таким чином, у зв'язку з відсутністю доказів виконання відповідачем грошового зобов'язання за договором позики від 01 березня 2018 року та визнанням відповідачем позову в повному обсязі, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення з відповідача грошової суми за зазначеним договором у повному обсязі у розмірі 8000 доларів США.

Разом з тим, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Ч.ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Виходячи із зазначених вище положень, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає необхідним стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 01 березня 2018 року, яка складає 8000 доларів США, що відповідно даних Національного банку України щодо офіційного курсу валют станом на день постановлення рішення по справі, а саме 27 вересня 2018 року, складає 225142,40 гривень.

Такі висновки суду повністю узгоджуються з правовими позиціями, викладеними Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц та у постанові від 16 травня 2018 року у справі № N 686/21962/15-ц, відповідно до яких за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

При цьому, суд вважає, що правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 01 листопада 2017 року у справі №6-1063цс17, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення суми боргу саме в іноземній валюті, не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки як вбачається зі змісту зазначеної постанови, правова позиція стосується кредитних правовідносин. А правові висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17 повністю узгоджуються з вищевикладеними висновками суду щодо стягнення суми боргу в грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті, тобто в національній валюті України - гривні.

За положеннями ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до ст. 617 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадках визнання позову відповідачем.

Відповідачем надана заява про визнання позову, а тому суд вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому засіданні.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, витрати по сплаті судового збору у розмірі 2251,42 гривень суд стягує з відповідача в дохід держави.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 12, 81, 200, 206, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 01 березня 2018 року у розмірі 225142 (двісті двадцять п'ять тисяч сто сорок дві) гривні 40 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2251,42 гривень.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Харківський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_2

Відповідач - ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання (перебування): АДРЕСА_1

Повне рішення складено 02 жовтня 2018 року.

Суддя Т.В. Бобко