АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/4597/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Болотова Є.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року (суддя Плахотнюк К.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про відшкодування шкоди, завданої здоров'ю,

встановила:

у липні 2017р. позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій Державної адміністрації Управління праці та соціального захисту населення в Голосіївському районі м. Києва незаконними, поновлення права на отримання відшкодування шкоди, завданої здоров'ю, надане статусом «учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 1» та ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язання Державну адміністрацію Управління праці та соціального захисту населення в Голосіївському районі м. Києва та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат нараховувати та виплачувати йому допомогу на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, визначену ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із застосуванням критерію «мінімальна заробітна плата», розмір якої встановлюється на момент виплати із дотриманням вимог ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що починаючи з 28 липня 1986 року його багаторазово, згідно відрядних посвідчень, відряджали у зону Чорнобильської катастрофи. Діяльність підприємства, на якому він працював, не була пов'язана із працею у радіаційному середовищі, тому він не був застрахований від радіаційного опромінювання.

Довідкою № 511411 від 15 червня 2000р. спеціалізованої радіологічної медико-соціальної експертної комісії підтверджено, що він втратив 70% працездатності та йому встановлено ІІ групу інвалідності, яка пов'язана із ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС. Також, Київська міська державна адміністрація видала йому посвідчення категорії І, серія А №423163 учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Позивач посилався на те, що 27 лютого 2017р. звернувся до Державної адміністрації Управління праці та соціального захисту населення в Голосіївському районі м. Києва з

- 2 -

клопотанням, в якому просив щорічно нараховувати та виплачувати йому допомогу на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, визначену ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого на момент виплати. Проте відповідач відмовив у задоволенні клопотання, посилаючись на те, що компенсація, передбачена цією статтею, виплачується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, та що здійснити перерахунок щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, кратному мінімальній заробітній платі, управління не має законних підстав.

Позивач вважає, що встановлення Кабінетом Міністрів України розмірів відшкодування шкоди та пенсії є незаконним та порушує його конституційне право на достатній життєвий рівень.

У лютому 2018р. позивач подав заяву про збільшення позовних вимог та просив зобов'язати Державну адміністрацію Управління праці та соціального захисту населення в Голосіївському районі м. Києва та Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат за 2000-2009 роки включно, 2016-2018 роки включно у відшкодування шкоди, завданої здоров'ю, нарахувати йому допомогу на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, визначену ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із застосуванням критерію «мінімальна заробітна плата», розмір якої встановлюється на момент виплати; стягнути з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат нараховані кошти за 2000-2009 роки включно, 2016-2018 роки включно, у вигляді допомоги на оздоровлення у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат, визначену ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» із застосуванням критерію «мінімальна заробітна плата», розмір якої встановлюється на момент виплати.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року позовні вимоги залишено без задоволення.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки право на відшкодування шкоди, завданої здоров'ю від Чорнобильської катастрофи, у нього настало з моменту встановлення інвалідності - 15 червня 2000р., та у розмірах, передбачених статтею 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у редакції 2000 року.

Також, позивач вважає, що судом порушені норми процесуального право, так як предметом спору є невідповідність ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в редакції 2000 року, вимогам ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка діє на теперішній час. Чинна редакція Закону не відповідає вимогам ст. 22 Конституції України, тому застосуванню підлягає п. 6 ст. 10 ЦПК України та ст. 22 Конституції України, як норма прямої дії.

У відзиві на апеляційну скаргу Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін, посилаючись на те, що здійснює тільки виплати відповідно до вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» і правових підстав для відшкодування шкоди на підставі ст. 1195 ЦК України не має.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації просить відмовити у задоволенні

- 3 -

скарги, посилаючись на безпідставність позовних вимог.

Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.234), свого представника у судове засідання не направило, клопотання про перенесення судового розгляду не подало, тому відповідно до ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судове засідання у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, яка підтримала відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що спеціалізованою радіологічною медико-соціальною експертною комісією з 5 червня 2000р. ОСОБА_1 встановлено 70% втрати професійної працездатності та встановлена 2 група інвалідності. Також встановлено, що захворювання пов'язано із ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС та надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорія 1.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що невиплатою йому протягом 2000-2009 років та 2016-2018 років допомоги на оздоровлення у розмірі, визначеному ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції 2000р., йому завдана шкода, яка на підставі ст. 1195 ЦК України підлягає відшкодуванню державою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Будь-яких доказів у підтвердження розміру шкоди, яка підлягає відшкодування відповідно до вказаної норми матеріального права, позивачем суду надано не було.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали особами з інвалідністю внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, сім'ям у зв'язку із втратою годувальника та щорічна допомога на оздоровлення, які виплачуються державою, визначені у статті 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Частиною 2 вказаної норми передбачена виплата щорічної допомоги на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеним до категорії 1. Компенсація та допомога, передбачені цією статтею, виплачуються в порядку та розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну внаслідок

- 4 -

Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій, ядерних випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, та щорічної допомоги на оздоровлення деяким категоріям громадян, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 760 від 26 жовтня 2016р., визначено, що щорічна допомога виплачуються за рахунок коштів, передбачених у Державному бюджеті України на відповідний рік для соціального захисту громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, центрами з нарахування та здійснення соціальних виплат, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних і районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад за місцем фактичного проживання (перебування) громадян.

Таким чином, на Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат покладено обов'язок по виплаті щорічної одноразової допомоги, яка передбачена ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Управління праці та соціального захисту населення Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації відповідно до Положення про Управління, призначає передбачені законодавством компенсації та допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 ЦПК України, редакція якої діяла на момент пред'явлення позову, державу в суді представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника.

Аналогічна норма міститься і у частині 4 статті 58 діючого ЦПК України.

Відповідачі не є органами державної влади, а тому не можуть представляти державу у судах у порядку цивільного судочинства, а відтак, не є належними відповідачами за позовними вимогами про відшкодування завданої позивачу шкоди, яку останній просить стягнути на підставі ст. 1195 ЦК України.

При цьому, адміністративний позов ОСОБА_1 до цих же відповідачів з приводу нарахування щорічної допомоги на оздоровлення у порядку ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 15 червня 2000р. по 28 вересня 2010р. перебував у провадженні суду і залишений без розгляду у зв'язку із пропуском встановленого законом строку звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про не застосування судом ст. 22 Конституції України та редакції ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка діяла станом на 2000р., не мають правового значення для вирішення даного спору, так як позовні вимоги заявлені до неналежних відповідачів.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що відповідачі, до яких ОСОБА_1 пред'явив даний позов, не несуть відповідальності за шкоду, завдану позивачу не виплатою щорічної допомоги, передбаченої ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі п'яти мінімальних заробітних плат.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

- 5 -

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 2 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді