Справа № 604/876/18
Провадження № 2/604/389/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2018 року Підволочиський районний суд Тернопільської області

в складі:

головуючого судді Сташківа Н.Б.,

з участю секретаря судових засідань Гамана В.Т.

розглянувши у підготовчому провадженні в залі суду в сел. Підволочиськ цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, укладеного 18 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., 18 серпня 2007 року за реєстровим № 2027 та зареєстрованого Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 20 серпня 2007 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 18 серпня 2007 року між ОСОБА_6, з однієї сторони, та ОСОБА_3 з іншої сторони було укладено договір дарування, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1, що у відповідності до п. 2 Договору на момент дарування належав Дарувальнику згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Городницькою сільською радою Підволочиського району 13 лютого 2006 року на підставі рішення виконкому сільської ради № 5 від 31 січня 2006 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 померла. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_3 Рішенням Підволочиського районного суду від 14 червня 2018 року у справі № 604/37/17 рішення виконавчого комітету Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області № 5 від 31 січня 2006 року визнано незаконним та скасовано, а видане 13 лютого 2006 року на його підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинковолодіння АДРЕСА_1 визнано недійсним. Крім того, зазначеним рішенням також визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_4 право власності по 1/5 частці будинковолодіння АДРЕСА_1 за кожною. Враховуючи те, що оспорюваний договір дарування укладений дарувальником - ОСОБА_6, у якої на момент укладення були відсутні майнові права щодо предмету договору, крім того визначені обставини порушують її права як співвласника спірного будинковолодіння - просить позов задовольнити.

В судове засідання позивач не з'явилася, її представник подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглянути у їх відсутності.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнає, просить справу розглянути без його участі.

Треті особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5 до суду не з'явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують.

У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

На підставі письмових заяв усіх сторін по справі, в зв'язку з визнанням відповідачем позову суд вважає за можливе прийняти рішення у підготовчому провадженні на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти:

Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, виданого 30 червня 1992 року виконкомом Городницької сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Городницької Ради народних депутатів №15 від 25 червня 1992 року житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 належить колгоспному двору, що складається з 5-х членів, головою якого є ОСОБА_6. Відповідно до реєстрового напису, даний житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами зареєстровано в Тернопільському БТІ на праві особистої власності за колгоспним двором, що складається з 5-х членів, записаний в реєстрову книгу №1 стор. №173 за реєстром №173.

Рішенням виконавчого комітету Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №5 від 31.01.2006 року визнано право власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та дозволено Підволочиському БТІ виготовити свідоцтво на право власності на вказаний жилий будинок з надвірними будівлями на її ім'я.

На підставі вказаного рішення виконкому Городницької сільської ради 13 лютого 2006 року на ім'я ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія НОМЕР_1. Свідоцтво зареєстровано Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 13.02.2006 року за реєстраційним № НОМЕР_2 в книзі 02, номер запису 290, що стверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно НОМЕР_3.

Дане свідоцтво зареєстровано Тернопільським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 30.06.1992 року за реєстром №173, даний реєстровий напис записаний в реєстрову книгу №1 стор. 173.

18 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар належний ОСОБА_6 житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_1, що належить дарувальнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Городницькою сільською радою Підволочиського району Тернопільської області 13 лютого 2006 року на підставі рішення виконкому сільської ради №5 від 31 січня 2006 року, зареєстрований в реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 лютого 2006 року за № НОМЕР_2. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_4, виданий Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації.

Договір дарування було укладено в письмовій формі із зазначенням усіх істотних умов договору, підписано дарувальником та обдаровуваним, посвідчено приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., 18 серпня 2007 року за реєстровим № 2027 та зареєстровано Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 20 серпня 2007 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5, виданого виконкомом Скалатської міської ради 28 серпня 2017 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 який спадщину прийняв шляхом подачі приватному нотаріусу Підволочиського районного нотаріального округу ОСОБА_9 заяви про прийняття спадщини 31 січня 2018 року, на підставі якої до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 заведено спадкову справу № 9/2018, інших спадкоємців немає, свідоцтво про право на спадщину не видавалось, що стверджується довідкою приватного нотаріуса від 12 квітня 2018 року № 118//01-16.

Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області № 2/604/6/18 від 14 червня 2018 року визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №5 від 31 січня 2006 року; визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, - будинковолодіння АДРЕСА_1, яке видано Городницькою сільською радою 13 лютого 2006 року на ім'я ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину будинковолодіння АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/5 частину будинковолодіння АДРЕСА_1.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № НОМЕР_6 від 31 липня 2018 року убачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано на праві приватної спільної часткової власності 1/5 частка житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі рішення Підволочиського районного суду №604/37/17 від 14 червня 2018 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 цієї статті кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вищезазначені приписи дають підстави для висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Разом з тим, відповідно до статті 202ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством. Ст. 203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

-зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

-правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом;

-правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

-правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також договір може бути визнаний судом недійсним у випадку укладення договору під впливом помилки, обману, тяжкої обставини, якщо договір було укладено недієздатною особою або з метою приховати інший правочин тощо

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину в силу ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

У п. 2 Постанови зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості, що й було зроблено нотаріусом.

Верховний Суд України у своїй Постанові у справi № 6-3090 цс 15 вказує, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Підставою недійсності правочину в силу ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Оскільки позивач є заінтересованою особою, то вона має право заперечити його дійсність.

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями Підволочиського районного суду від 14 червня 2018 року №604/37/17 визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Городницької сільської ради Підволочиського району Тернопільської області №5 від 31 січня 2006 року; визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, - будинковолодіння АДРЕСА_1, яке видано Городницькою сільською радою 13 лютого 2006 року на ім'я ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину будинковолодіння АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/5 частину будинковолодіння АДРЕСА_1.

Вищевказаними рішеннями встановлено, що під час укладання договору дарування було порушено житлові права ОСОБА_2, яка на той момент також мала право на її частину.

Водночас, зі змісту ч. 3 договору дарування житлового будинку від 18 серпня 2007 року вбачається, що дарувальник серед іншого стверджує про те, що треті особи, в тому числі малолітні, неповнолітні чи престарілі не мають прав на нього. Житловий будинок з надвірними будівлями, який дарується за цим договором, є особистою власністю ОСОБА_6

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що Договір дарування житлового будинку, укладений 18 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., 18 серпня 2007 року за реєстровим № 2027 та зареєстрований Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 20 серпня 2007 року, суперечить вимогам, які встановлені ст. 203 ЦК України, загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені п. 6 ст. 3 ЦК України, а тому останній необхідно визнати недійсним з моменту його укладення.

При цьому, суд звертає увагу, що реституція як спосіб захисту цивільного права (стаття 216 ЦК України) застосовується, якщо законом не встановлені особливі умови її застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Так, відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Оскільки право власності на об'єкти нерухомого майна підлягає державній реєстрації, то рішення суду про задоволення позову про визнання договору недійсним є підставою для скасування здійсненої раніше державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем ОСОБА_3 у справі та для здійснення такої реєстрації за позивачем (власником майна) (статті 19,26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 267 ЦПК України, на підставі ст.ст. 4, 10, 11, 13, 16, 202, 203, 215, 717 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2, жительки АДРЕСА_1, до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 (АДРЕСА_1), ОСОБА_5, (АДРЕСА_2), про визнання недійним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений 18 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., 18 серпня 2007 року за реєстровим № 2027 та зареєстрований Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації 20 серпня 2007 року.

Рішення може бути оскаржене до Тернопільського Апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Підволочиський районний суд Тернопільської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя - підпис

копія вірна:

Суддя Н.Б.Сташків