Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 761/38470/15-ц

провадження № 61-14052св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю. Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2016 року у складі судді Качан В. Я.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»).

Позовна заява мотивована тим, що 18 серпня 2015 року між ним та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено депозитний (строковий) договір № 3133731/32652/07-15 «Блискуча сімка», за умовами якого він передав банку грошові кошти у розмірі 11 200,00 дол. США. Також 18 серпня 2015 року між сторонами було укладено і депозитний договір № 3133731/32649/07-15 «Блискуча сімка» та передано банку грошові кошти у розмірі 20 000, 00 дол. США. Таким чином загальна сума вкладів за договорами склала 31 200,00 дол. США.

05 листопада 2015 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення вкладів, проте кошти було повернуто лише частково у розмірі 200 000,00 грн.

За таких обставин ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 22 535,01 дол. США.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд всупереч вимогам статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті п'ятої Закону України «Про судовий збір», відповідного до яких він як споживач звільнений від сплати судового збору, помилково зобов'язав його сплатити судові витрати та безпідставно повернув його апеляційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Як свідчать матеріали справи, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 березня 2016 року залишено без руху з тих підстав, що відсутній оригінал документа про сплату судового збору, а посилання заявника на те, що він звільнений від сплати судового збору відповідно до статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» суд вважав безпідставним, оскільки Законом України «Про судовий збір» не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів.

За змістом частини другої статті 297, статті 121 ЦПК України 2004 року суддя, встановивши, що апеляційну скаргу подано без додержання вимог статей 119 і 120 цього Кодексу або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, про що повідомляє заявника і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали. Якщо заявник відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає її вимоги, апеляційна скарга вважається неподаною і повертається заявникові.

Враховуючи наведені обставини та норми процесуального права, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 визнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи апеляційну скаргу неподаною та повертаючи її, апеляційний суд виходив з того, що станом на 30 травня 2016 зазначені в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2016 року недоліки апеляційної скарги не усунуто.

У статті 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів.

Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову, зазначив, що вони звільняються з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., № 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».

Отже, приймаючи Закон України «Про судовий збір», законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг для певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Відступаючи від практики Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді. Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 2 ЦПК України).

Викладене доводить, що порушені права можуть захищатись як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу, а саме при апеляційному перегляді справи.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України 2004 року, де врегульовано порядок і підстави апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (стаття 292 ЦПК України 2004 року).

Таким чином, суд апеляційної інстанції наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_4, який звернувся до суду за захистом прав споживача, обов'язок зі сплати судового збору та передчасно визнав його апеляційну скаргу неподаною і повернув її.

Зазначені дії суду призвели до обмеження заявника у реалізації його права на апеляційне оскарження судового рішення.

За викладених обставин ухвала Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2016 року не може вважатись законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню, а справа передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Керуючись статтями 406, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик