АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 640/18735/17

провадження № 22ц/790/3669/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої юридичною особою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року (в складі судді Ніколаєнко І.В.),

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої юридичною особою, в якому просив стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі 47945 Євро, в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої їх працівником.

В обгрунтування позову вказував, що 18 жовтня 1995 року в автосалоні по вул. Шевченка в м. Харкові він придбав автомобіль «Джип-Черокі», 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузову НОМЕР_2, сплативши його вартість в сумі 47 945 Євро. Автомобіль був зареєстрований в органах ДАІ 18.10.1995 року. При реєстрації здійснювалась перевірка на перебування автомобіля в розшуку, але таких даних виявлено не було.

27 серпня 1998 року вищевказаний автомобіль вилучений інспекцією ДПС УДАІ ГУМВС України в Харківській області. При вилучені автомобілю кримінальна справа не порушувалася. Та йому було роз'яснено, що автомобіль знаходиться у розшуку і вилучається за усною вказівкою старшого слідчого СУ ГУМВС України в Харківській області Харченко Д.Б. Після вилучення автомобіль було доставлено на штраф майданчик, про що зроблено відповідний запис в журналі зданих під охорону автомобілів від 27.08.1998 року. 13 листопада 1998 року старший слідчий Харченко Д.Б. одержав зі стоянки вказаний автомобіль і як в подальшому ним розпорядився невідомо. В лютому 1999 року невстановлена особа, назвавшись ОСОБА_2, звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом про витребування в нього автомобілю «Джип-Черокі». Судом задоволено позовні вимоги вказаної особи. 20.08.1999 року постановою президії Харківського обласного суду рішення Київського райсуду м. Харкова від 01.03.1999 року скасовано, справу передано на новий розгляд в іншому складі. Ухвалою Київського райсуду м. Харкова від 06.09.2000 року та ухвалою від 24.09.2001 року справу за позовом представника німецької страхової компанії «Готхаер» про витребування автомобілю «Джип-Черокі», залишено без розгляду. 16.01.2003 року Київським районним судом м. Харкова прийнято ухвалу про поворот виконання рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.03.1999 року та повернення йому автомобілю «Джип-Черокі». Враховуючи вказані обставини він неодноразово звертався до компетентних органів з проханням повернути йому автомобіль «Джип-Черокі», але його заяви залишені без задоволення, автомобіль не повернуто. В подальшому він неодноразово звертався в різні інстанції структури МВС з проханням вжиття заходів щодо повернення автомобілю, але його звернення залишилися без задоволення. Також, порушено кримінальну справу слідчим відділом Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області, за фактом незаконного заволодіння автомобілем шляхом шахрайства. Постановою слідчого від 09.09.2003 року його визнано потерпілим у даній справі. Також, порушено кримінальну справу за частиною 2 статті 143 КК України за фактом заволодіння його майном. Крім того, він звертався до Харківського обласного управління юстиції з проханням повернути автомобіль, але листом від 15.02.2002 року йому повідомлено, що на момент звернення до суду, автомобіль знаходився на штрафному майданчику УБОЗ УМВС України в Харківській області, виконавчий лист про витребування те передачу автомобілю для проведення примусового виконання, до виконавчої служби не надходив. Вважає, що вбачається грубе порушення його прав, спричинене незаконними діями працівників ГУМВС України в Харківській області при вилученні його автомобілю «Джип-Черокі». В результаті чого йому завдано матеріальної та моральної шкоди, оскільки на придбання автомобіля він витратив грошові кошти в сумі 47945 Євро. Моральна шкода полягає в тому, що від противоправних дій органів державної влади України він зазнав глибоких моральних страждань, які зумовлені тим, що з 1998 року він постійно звертався до різних інстанцій, з приводу повернення автомобілю.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти заявлених вимог, просила відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на позовну заяву, зазначила, що позивачем подано позов понад строки встановленої законом позовної давності, позивачем не надано доказу, з якого можна було б зробити висновок про завдання йому шкоди саме Головним територіальним управлінням юстиції. Позивач не вказав яким саме державним виконавцем здійснено передачу автомобілю. Позивачу стало відомо про факт передачі автомобілю ще у 2002 році. Проте, ним не було оскаржено дії державного виконавця. Рішення суду, яким дії державного виконавця або іншої посадової особи ГТУЮ у Харківській області було визнано незаконними або протиправними на даний час не існує. Таким чином, вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню

Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому він зазначив, що не згоден з викладеними доводами відповідача. Вважає, що клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, являється безпідставним, як і ствердження відповідача, що він не оскаржував дії виконавчої служби, оскільки з моменту прийняття рішення суду і до офіційного повідомлення прокуратури про те, що саме державний виконавець незаконно, без відкриття виконавчого провадження, передав автомобіль представнику страхової компанії ОСОБА_2 Про факт порушеного право саме відповідачем він довідався тільки 6 жовтня 2017 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 рокув задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалите нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що суд першої інстанції оскаржуване рішення обґрунтував тим, що сплив строк позовної давності та не встановлена посадова особа, що завдала йому матеріальну шкоду. Однак, судом першої інстанції безпідставно не були взяті до уваги надані ним докази та пояснення.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наведено та не надано належних доказів на підтвердження того, що саме в результаті неправомірних дій з боку посадової особи Управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області було заподіяно матеріальної шкоди, не встановлено саму посадову особу та визначена конкретно її вина, у зв'язку з чим неможливо встановити безпосередній причинний зв'язок між діями відповідача, та завданням з боку відповідача матеріальної шкоди позивачу та з того, що строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України, на даний час сплинув.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія повністю погодитись не може виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимог статті 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суд бере до уваги, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Судовим розглядом встановлено, що 18.10.1995 року позивач придбав автомобіль «Джип-Черокі», 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузову НОМЕР_2. Автомобіль був зареєстрований в МРЕВ м. Харкова 18.10.1995 року, що підтверджується обліковою карткою приватного транспортного засобу, копію якої долучено до матеріалів справи.

Як вбачається з доданої до матеріалів справи копії позовної заяви, представник страхової компанії «Готхаер» ОСОБА_2 в 1998 році звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_1, в якій просив витребувати у ОСОБА_1 автомобіль «Джип-Черокі» номер кузову НОМЕР_4, двигун №б/н, рік випуску 1992, номерний знак : Е-211, колір - чорний, посилаючись на те,, що 17.03.1994 року вказаний автомобіль було викрадено в м. Лейпциг.

01.03.1999 року Київським районним судом м. Харкова ухвалено рішення, яким витребувано у ОСОБА_1 та передано представнику німецької страхової компанії «Готхаер» автомобіль «Джип-Черокі», державний № 12700, номер кузова «НОМЕР_3», двигун без номера, 1992 року випуску, чорного кольору.

В матеріалах справи наявна копія ухвали Київського районного суду м. Харкова від 16.01.2003 року, якою витребувано автомобіль «Джип-Черокі» дер. № 127, 1192 року випуску у СК «Готхаер аллее» 50969 Келі Німеччина.

Згідно довідки директора автосалону ТОВ «Автотехніка» про вартість автомобілю «Grand Cherokee Laredo 4,0 4-Spd, яка станом на 17.08.2004 року складає 47 945 Євро.

До матеріалів справи позивачем додано відповіді на його звернення до органів МВС, із змісту яких вбачається, що автомобіль «Джип-Черокі», держ. Номер НОМЕР_1, був зареєстрований на ім»я ОСОБА_1 та станом на 2000 р. з обліку не знятий. В 1998 році автомобіль був вилучений у ОСОБА_1, у зв»язку з надходженням інформації про його викрадення, та поміщений на штрафний майданчик. Також, повідомлено, що автомобіль в розшуку не перебуває.

Згідно даних інформації від 15.02.2002 року, що була надана на звернення позивача до Харківського обласного управління юстиції, 20.08.1999 року Постановою Президії Харківського обласного суду скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.03.1999 року про задоволення вимог представника Німецької страхової компанії «Готхаєр» щодо вилучення у ОСОБА_1 автомобілю «Джип-Черокі». Після скасування рішення від 01.03.1999 року, справа двічі переглядалася районним судом та була залишена без розгляду ухвалами суду. Виконавчий документ про примусове виконання рішення суду, після його перегляду, не видавався. В результаті перевірки книг обліку виконавчих документів, встановлено, що 07.04.1999 року в провадження державного виконавця відділу ДВС Київського РУЮ м. Харкова надійшов виконавчий лист № 2-940/5, виданий на підставі рішення суду від 01.03.1999 року, та був повернутий, у зв'язку з виконанням рішення.

Отже, будь-яких доказів того, що позивачу причинена шкода, завдана працівником ВДВС під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, не надано.

З оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив як з підстав необґрунтованості позову, так і з підстав пропуску строку позовної давності.

За правилами частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Крім того, відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку про необхідність виключення із мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилань на вимоги статтей 257, 261, 267 ЦК України, оскільки, у задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно було відмовити лише за безпідставністю позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2018 року- змінити.

Виключити із мотивувальної частини рішення суду посилання на вимоги статтей 257, 261, 267 ЦК України.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 07 серпня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко