печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Бортницької В.В.,

з участю секретаря Бондаренко О.В.

справа № 757/31584/18-ц

позивач ОСОБА_1

відповідач Науково-дослідний економічний інститут Міністерства економічного розвитку і торгівлі України,

про стягнення компенсації втрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В :

02.07.2018 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1) до Науково-дослідчого економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - відповідач, Інститут), в якому просить стягнути з відповідача компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові в розмірі 10 191,79 грн.

В обґрунтування позовних вимоги зазначає, що наказом Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №38-К від 25.07.2016 ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача Науково- дослідного економічного інституту у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників. 25.07.2016, в день звільнення з роботи відповідачем не було здійснено виплату заробітної плати на користь позивача за період з 01.02.2015 по 31.12.2015 в сумі 49896,27 грн. На підставі судового наказу Печерського районного суду м. Києва з відповідача на користь позивача стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 49 896,27 грн. Фактичний розрахунок за цією заборгованості відповідачем було здійснено 28.12.2016. Тому у позивача виникло право на стягнення компенсації втрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати.

24.07.2018 на адресу суду надійшов відзив відповідача, згідно якого Інститут заперечує проти вимоги позивача, оскільки проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати після звільнення ОСОБА_1 законодавством, після припинення трудових відносин не передбачено, а порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб - у порядку, встановленому статтею 117 КЗпП України.

Судом встановлено, що наказом Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №38-К від 25.07.2016 ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача Науково-дослідного економічного інституту, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. 25.07.2016, в день звільнення з роботи відповідачем не було здійснено виплату заробітної плати на користь позивача за період з 01.02.2015 по 31.12.2015 в сумі 49896,27 грн. На підставі судового наказу Печерського районного суду м. Києва з відповідача на користь позивача стягнуто нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 49 896,27 грн. Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» зазначена сума коштів зарахована на рахунок позивача 28.12.2016.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною два цієї статті передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вже було зазначено грошові кошти на підставі судового наказу переховані позивачу 28.12.2016 року, а заборгованість виникла з 01.03.2015.

Отже, виходячи з вище викладеного, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення прав позивача на своєчасне отримання ним належних до сплати йому коштів.

Щодо тверджень відповідача, що позивач не має права на отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати після його звільнення, оскільки діючим законодавством після припинення трудових відносин не передбачено, а порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб - у порядку, встановленому статтею 117 КЗпП України слід зазначити. Невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. За вказаних підстав суд відхиляє ці твердження відповідача як безпідставні.

Щодо розміру компенсації втрати частини доходів.

Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Дата початку нарахування 01.03.2015, дата закінчення розрахунку 31.12.2016. Таким чином, розрахунки позивача, які надані на підтвердження своїх позовних вимог, згідно, яких сума, яка підлягає до стягнення становить кошти у розмірі 10 191,79 грн. є такою, що відповідає вище вказаним нормам та підлягає до стягнення з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 6 цієї статті якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки при зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, з Науково-дослідного економічного інституті Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в дохід держави підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 704,80 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 117 КЗпП, ст. 34 Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» , ст.ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 141, 258, 262, 264,265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Науково-дослідний економічний інститут Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про стягнення компенсації втрати частини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати - задовольнити.

Стягнути з Науково-дослідного економічного інститут Міністерства економічного розвитку і торгівлі України на користь ОСОБА_1 компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові у розмірі 10 191 (десять тисяч сто дев'яносто одна) грн. 79 коп.

Стягнути з Науково-дослідного економічного інститут Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме відповідно до ч. 1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (03190, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1).

Відповідач: Науково-дослідний економічний інститут Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (01008, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 12/2, ).

Суддя В. В. Бортницька