Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 159/2854/15-ц

провадження № 61-6007св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області у складі судді Окостень І. В. від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Грушицького А. І., Свистун О. В., від 04 серпня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення порушень будівельних норм при реконструкції житлового приміщення.

Встановив:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення порушень будівельних норм при реконструкції житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачем при реконструкції квартири порушено будівельні норми: збільшено віконний проріз, без відповідного дозволу під вікном та дверима споруджено бетонні сходи та огорожу, внаслідок чого їй, як мешканці сусідньої квартири, створено незручності, а також самовільно зайнято земельну ділянку, призначену для обслуговування будинку.

Таким чином просила зобов'язати відповідача привести віконний та дверний прорізи у квартирі АДРЕСА_1 до стану, передбаченого проектом на будівництво житлового будинку та демонтувати бетонні сходинки, розташовані поряд з віконним та дверними прорізами.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином допущені відповідачем відхилення від плану реконструкції порушують її права.

Справа переглядалася в апеляційному порядку неодноразово.

Останньою ухвалою апеляційного суду Волинської області від 04 серпня 2016 року рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки такі висновки не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 лютого 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Сторони не скористалися правом на подання заперечень (відзиву) на касаційну скаргу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Частинами першою, другою статті 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності здійснюється за згодою усіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до положень статей 15, 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні цих прав.

Частинами першою, другою статті 376 ЦК Українипередбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони були збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм та правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною сьомою статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Судами установлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_2, яка розташована на мансардному поверсі та до якої ведуть сходи через окремий вхід у будинок. Відповідач ОСОБА_5 є власником квартири № 1 у вказаному будинку, яка розташована на цокольному поверсі вказаного будинку і також має окремий вхід із двору. Земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, згідно з державним актом на право постійного користування земельною ділянкою від 27 червня 2007 року НОМЕР_1 передана за рішенням Голобської селищної ради від 11 серпня 2005 року Львівській державній залізниці для обслуговування наземного залізничного транспорту.

ОСОБА_5 проводить реконструкцію квартири АДРЕСА_1 на підставі Декларації про початок виконання будівельних робіт та плану реконструкції квартири.

Згідно з планом реконструкції вказаної квартири передбачено розширення віконного прорізу із встановленням дверей та не передбачено спорудження східців від цих дверей. Відповідно до актів обстеження земельної ділянки на АДРЕСА_1 від 15 жовтня 2014 року та 08 квітня 2015 року, складеними комісією у складі службових осіб селищної ради, сектору земельних ресурсів та представників залізниці, вказаний житловий будинок огороджений старим дерев'яним парканом та частково довжиною 5 м оновлено новим; до квартири № 1, в якій проводиться реконструкція, зі сторони вулиці побудовано поріг, розміром 1 м на 5 м, який не вказаний у плані реконструкції квартири.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволення позову, оскільки позивач не довелафакту позбавлення їй доступу до приміщення, де зберігається сировина для пічного опалення, а також до окремого входу до належної їй квартири.

Судами встановлено, що поріг, прибудований відповідачем є дотичним до належної їй квартири, знаходиться на земельній ділянці, що належить Львівській залізниці, зі сторони квартири позивача залишається прохід до будинку шириною 1,5 м, яким позивач має можливість вільно користуватись.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ними неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Посилається на те, що судами належними чином не досліджено докази порушення відповідачем прав позивача, як співвласника.

Слід зазначити, що суди попередніх інстанційнадали належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшли висновку про те, що відповідач проводить реконструкцію квартири на підставі дозвільних документів, а матеріали справи не містять доказів того, що дії відповідача порушують права ОСОБА_4, як власника сусідньої квартири.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 04 серпня 2016 рокузалишити без змін.

Судовий збір за подання касаційних скарг покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська