АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/963/17-ц 22-ц/774/198/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/963/17-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Кислиця І.В.

сторони : позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2017 року, ухваленого суддею Чорним І.Я. у м. Кривому Розі, повний текст судового рішення складений 07 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю.

В мотивування заявлених позовних вимог зазначила, що 10 грудня 2011 року уклала шлюб із відповідачем по справі. За час шлюбу, а саме 01.10.2015 року позивачем придбано автомобіль НОМЕР_1, який зареєстровано на імя відповідача ОСОБА_2 Посилаючись, що даний автомобіль є її особистою власністю, оскільки придбаний за рахунок її особистих коштів, просила суд визнати за нею право власності на автомобіль марки ВАЗ 21053, державний номерний знак НОМЕР_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2017 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В мотивування апеляційної скарги зазначила, що судом не враховано надання нею належних та допустимих доказів придбання спірного автомобіля за її особисті кошти, чого не заперечував в судовому засіданні відповідач. Також судом не надано оцінку поясненням свідка ОСОБА_4, який підтвердив факт отримання коштів від позивача та укладання договору пізніше ніж дати передачі рухомого майна.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_5.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_5.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником автомобіля ВАЗ 21053, тип ТЗ легковий седан-В, 1992 року випуску, шасі №ХТА210530N1326100, державний номерний знак НОМЕР_3, зареєстрований 01.10.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХТ №475410 (а.с 9-10).

Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 06 червня 2012 року ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_2 бути його представником в питанням повязаних з експлуатацією та продажом автомобіля марки ВАЗ 21053, 1992 року випуску, двигун № НОМЕР_4, кузов № НОМЕР_5, д.н.з. Е7890ДН зі строком дії до червня 2017 року. ( а.с.58).

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про не доведення позивачем наявності між сторонами спору про право, оскільки відповідач визнає право власності на спірний автомобіль за позивачем, що підтверджено письмовою заявою, тому сторони не позбавлені права урегулювати питання в позасудовому порядку через органи Державтоінспекції.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими та вмотивованими, з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. у.

Стаття 1 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду судами справи, передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України від 18 березня 2004 року 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду судами справи, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, в редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду судами справи, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Відповідно, судом не встановлено порушення прав позивача щодо володіння автомобілем НОМЕР_1.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обовязковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану субєктивних прав та обовязків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обовязку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобовязаний надати субєктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її субєктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обовязок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного субєктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Звертаючи до суду з даним позовом, позивач посилається на порушення відповідачем її права власності, проте, яким чином воно порушене вона не зазначає. Відповідач не заперечує проти права особистої власності позивача на спірний автомобіль. Як зазначає сама позивач у звязку із перебуванням у шлюбі сама надала згоду на реєстрацію автомобіля за відповідачем, який має водійське посвідчення. Жодних доказів про перешкоди зі сторони відповідача ОСОБА_3, щодо користуванням та ( або) володіння позивачем ОСОБА_1 автомобілем матеріали справи не містять.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду на підставі положення ст.375 ЦПК України, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд Дніпропетровської області,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 01 серпня 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 03 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: