АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року місто Київ.

Справа № 756/9096/15-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/796/5671/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Мараєва Н.Є., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року, у складі судді Тітова М.Ю. про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову (інформація про час постановлення ухвали та дату складання повного тексту ухвали відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: Національний банк України про визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

В позовній заяви позивачка просила зокрема:

Визнати правочин про надання споживчого кредиту відповідно до Кредитного договору №050-2900/756-0769 від 21.12.2007 р. в розмірі 210 260,00 швейцарських франків недійсним.

Визнати недійсним договір іпотеки від 21.12.2007 р.

Повернути позивачу сплачену суму 95 925,55 швейцарських франків та повернути у власність банку трикімнатну квартиру, оформлену в іпотеку.

Визнати 294,633 (двісті дев'яносто чотири тисячі шістсот тридцять три) грн. - вартість реалізованої ділянки, як втрату, понесену у зв'язку з виконанням цього договору та компенсувати її позичальнику в подвійному розмірі.

22.05.2018 року позивачем подано заву про забезпечення позову.

В заяві позивачка просила суд заборонити державним виконавцям Оболонського відділу державної виконавчої служби управління юстиції вчиняти дії на виконання виконавчого листа № 756/10242/13-ц, виданого 26.06.2014 року Оболонським районним судом.

В заяві посилалася на те, що 20 березня 2018 року відповідно до постанови ВП №45830347 старшим державним виконавцем Оболонського відділу державної виконавчої служби управління юстиції були проведені виконавчі дії, описано та накладено арешт на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 68,6 кв.м, житловою площею 41,5 кв.м, яка є предметом застави за кредитним договором №050-2900/756-0769 від 21.12.2007 року. Оскільки, позивач оскаржує дійсність кредитного договору, є підстави вважати, що її квартира може бути відчужена на користь третіх осіб та у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 04.06.2018 року у задоволенні заяви про забезпечення позову по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: Національний банк України, про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила її скасувати.

В скарзі посилалася на те, що ухвала прийнята з порушенням норм процесуального права. Зазначила, що вона не повідомлялась про розгляд заяви, суд порушив ч.1 ст. 153 ЦПК України, оскільки фактично розгляд заяви здійснено 04 червня 2018 року і при цьому зазначено, що у судове засідання учасники справи не з'явились, що не є обов'язковим. Судом безпідставно зроблено посилання на п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України оскільки в заяві позивач просила забезпечити позов відповідно до п.2 та п. 4 ч. 1 зазначеної статті. Крім того, зазначила, що посилання суду на ст. 436 ЦПК України є безпідставним, оскільки позивач не просила зупиняти рішення, яке вже набрало законної сили, а просила заборонити вчиняти дії щодо предмета спору, яке є заставою в спорі між позивачем і ПАТ «Універсал Банк» про визнання кредитного договору недійсним, який і розглядається зазначеним суддею.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримала, надала суду документи на підтвердження того, що в порядку виконання судового рішення квартира виставляється на торги.

Представник банку просив залишити ухвалу суду без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову місцевий суд виходив з того, що позивач просить заборонити вчиняти дії на виконання виконавчого листа, разом з тим, зупинення виконання рішення можливо лише судом касаційної інстанції у порядку, передбаченому ст. 436 ЦПК України.

Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам цивільно-процесуального законодавства України, виходячи з наступного:

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частина 1 ст. 150 ЦПК України передбачає такі види забезпечення позову: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов'язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Суд може застосовувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст.150 ЦПК України).

За змістом п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку сторін з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У пункті 2 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду України вказано, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених в п.15 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд не вправі вжити заходів забезпечення скарги (аналогічно забезпеченню позову) шляхом зупинення виконавчого провадження, зупинення дії оскаржуваного рішення тощо, оскільки зазначене не є повноваженнями суду, а є виключним повноваженням державного виконавця, яке може бути оскаржено до суду.

Разом із тим до завершення розгляду скарги при наявності для цього підстав суд може зупинити стягнення на підставі виконавчого листа.

У відповідності до ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

Таким чином, вимоги заяви позивача про забезпечення позову шляхом заборонити державним виконавцям Оболонського відділу державної виконавчої служби управління юстиції вчиняти дії на виконання виконавчого листа № 756/10242/13-ц, виданого 26.06.2014 року Оболонським районним судом не підлягають задоволенню, оскільки обраний спосіб забезпечення позову не відповідає вимогам закону.

Крім того позивач не довів, що не вжиття заходів забезпечення позову в даній справі може призвести до неможливості виконання рішення про визнання правочину недійсним.

Апеляційним судом встановлено, що доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно зроблено посилання на п.1 ч.1 ст. 150 ЦПК України та на ст. 436 ЦПК України є слушними, однак за встановлених вище обставин підстави для задоволення заяви про забезпечення позову відсутні.

Пояснення позивача з приводу поширення закону України &q?и ;Про мораторій на стягнення майна громадян України , наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті&qut'; , не може бути враховано при вирішенні даної справи, предметом якої є забезпечення позову.

Разом з тим, колегія суддів роз'яснює позивачу, що вона не позбавлена права звернутись в установленому законом порядку з заявою про зупинення звернення стягнення на кватиру на підставі вказаного закону.

Інші доводи скарги на правильність постановленої ухвали не впливають.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зміни судового рішення в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу, оскільки апеляційним судом змінено ухвалу лише в частині підстав відмови в задоволенні заяви. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 04 червня 2018 року змінити в частині підстав відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена 04 липня 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М. Рубан

Н.Є. Мараєва