Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 332/2312/17 Головуючий у 1-й інстанції Безлер Л.В.
Номер провадження 22-ц/778/2186/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Український графіт» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Український графіт» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Український графіт» (далі ПрАТ «Укрграфіт») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В позові позивач зазначав, що відповідно до наказу № 151 від 12 листопада 2014 року його було прийнято на роботу на посаду монтеру шляхів до цеху № 14. Згідно з наказом №1827-к від 21.12.2016 його було звільнено з 02 грудня 2016 року у зв`язку із призивом на військову службу по контракту у Збройні сили України. 02.12.2016 між ним та Міністерством оборони України в особі командира військової частини польової пошти НОМЕР_1 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на шість місяців копію якого він надав до відділу кадрів відповідача. Цього ж числа, 02.12.2016, відповідно до запису у військовому квитку Серія НОМЕР_2 , його зараховано до списків особового складу військовій частині НОМЕР_1 , де він перебував до 15.06.2017.

Після закінчення строку контракту та використання відпустки, він звернувся до відповідача з наміром вийти на роботу, оскільки був впевнений, що відповідно до гарантій, які передбачені в ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві.

Однак, замість вказаних гарантій йому було повідомлено про звільнення та видано трудову книжку, про що свідчить його підпис у журналі від 24.07.2017 року. Оскільки прийняття його на військову службу за контрактом здійснювалося під час дії особливого періоду, який на даний час триває, під час виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тому звільнення його відбулося з порушенням норм пункту 3 ч. 1 ст.36 та ч. 3 ст.119 КЗпП України.

Таким чином, оскільки його звільнено незаконно, то він повинен бути поновлений судом на роботі на посаді монтера шляху 5 розряду транспортного цеху ПрАТ «Укрграфіт» з 05.12.2016 року, так як останнім робочим днем є 02.12.2016 року (дата звільнення).

З наказом про звільнення він не ознайомлювався з 02.12.2016, відповідно до запису у військовому квитку, його зараховано в списки особового складу військової частини НОМЕР_1 , де він перебував до 15.06.2017, про що також є відповідний запис у військовому квитку. Фактично відразу після звільнення з роботи він був прийнятий на військову службу. Знаходячись у складі Збройних Сил України, він постійно знаходився на територіях Донецької та Луганської областей (з 26.01.2017 по 31.05.2017 про що є відповідний запис у військовому квитку), виконуючи завдання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.

Обставиною, що перешкоджала йому раніше звернутися до суду за захистом своїх трудових прав також була відсутність реєстрації місця проживання. Відповідно до відмітки у паспорті реєстрація його місця проживання відбулася тільки 27 липня 2017 року. З метою відновлення фізичного та психологічного стану він знаходився на відпочинку, оскільки під час перебування на військовій службі приймав участь в АТО на територіях Донецької та Луганської областей, що негативно вплинуло на нього.

На підставі вищевикладеного просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «Укрграфіт» № 1827-к від 21.12.2016 в частині його звільнення з посади монтера шляху по 5 розряду транспортного цеху з 02.12.2016 року у зв`язку із призивом на військову службу по контракту (п. 3 ст. 36 КЗпП України), поновити його на посаді монтера шляху 5 розряду транспортного цеху ПрАТ «Укрграфіт», стягнути з ПрАТ «Укрграфіт» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44895,24 грн., стягнути з ПрАТ «Укрграфіт» на його користь моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., допустити рішення до негайного виконання.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ ПрАТ «Укрграфіт» № 1827к від 21.12.2016 щодо звільнення ОСОБА_1 з посади монтера шляху цеху №14 з 02.12.2016 року у зв`язку із призивом на військову службу за контрактом у Збройних Силах України, п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 у ПрАТ «Укрграфіт» на посаді монтера шляху по 5 розряду транспортного цеху.

Стягнуто з ПрАТ «Укрграфіт» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 44895,24 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Укрграфіт» на користь ОСОБА_1 компенсацію за заподіяну моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Укрграфіт» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та стягнути з позивача на їх користь судовий збір.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано і на час дії контракту. Він як військовослужбовець користується пільгами, передбаченими статтею 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України, а тому його звільнення відбулося із порушенням вимог ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та вимог КЗпП України. Також суд стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

З таким висновком суду можна погодитись.
Відповідно до вимог частин першої та третьої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Судом встановлено, що відповідно до Наказу №151 від 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу з 12.11.2014 року на посаду монтеру шляхів до цеху №14 (а.с.55).

02 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством Оборони України в особі: командира військової частини - польової пошти НОМЕР_1 підполковника Фоміна М.А. Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України. Вказаний Контракт укладений на 6 місяців (а.с.11-12).

Наказом № 1827-к від 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 , був звільнений, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України (а.с.9).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Статтею 119 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Згідно з частиною третьою вказаної статті, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (частина четверта статті 119 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Пунктом 3 статті 23 вказаного закону (чинної на час укладення контракту) передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.

У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Частиною другою статті 39 вказаного Закону (чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57 частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами 3, 4 статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.

Так, судом встановлено, що 02 грудня 2016 року ОСОБА_1 уклав з Міністерством Оборони України в особі командира військової частини-польової пошти НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі статтею 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 "Щодо дії особливого періоду", та у постанові Вищого адміністративного суду України у від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України", введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до примітки до статті 4 Закону України "Про Раду Національної безпеки та оборони України" кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а невідкладні заходи, запроваджені рішенням Ради національної безпеки та оборони України, щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.
Таким чином, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною четвертою статті 119 КЗпП України, тому суд першої інстанції обґрунтовано задовольнили позов про поновлення на роботі.
Всупереч зазначеним положенням закону, наказом № 1827-к від 21 грудня 2016 року ОСОБА_1 , був звільнений, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу за контрактом.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Розмір моральної шкоди, спричинений позивачу незаконним звільненням, судом першої інстанції визначено на підставі розумності та справедливості.
Посилання відповідача на недоведеність моральної шкоди безпідставні. Відповідач порушив право позивача на працю, на отримання заробітної плати. Внаслідок такого порушення позивач не мав можливості вести нормальний спосіб життя, змушений був докладати додаткових зусиль для матеріального забезпечення себе та своєї родини, що призвело до душевних страждань.

Статтею 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року(з подальшими змінами і доповненнями), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Суд першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу правильно керувався п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.
Ураховуючи, що позивача поновлено на роботі, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про застосування положення статті 235 КЗпП України щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 05.12.2016 року по 28.08.2017 року, який становить 44895.24 грн., виходячи з розрахунку 181 (робочих днів) х 248.04 грн. (середньоденна заробітна плата).

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про задоволення позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, часткового задоволення позову про стягнення моральної шкоди.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що на час винесення оскаржуваного наказу № 1827-к від 21.12.2016 року, ст. 119 КзПП України не передбачала надання гарантій щодо збереження місця роботи та середнього заробітку працівникам, які були демобілізовані, приступили до роботи та через деякий час уклали строковий контракт не заслуговують на увагу, оскільки зазначені доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст.. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 374, 375 , 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Український графіт» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 03 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.08.2018 року.

Головуючий

Судді: