Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 213/1776/16-ц

провадження № 61-23374св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді Мазуренка В. В. від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П., від 18 квітня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат») про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що його батько - ОСОБА_6, працюючи впродовж 15 років у відповідача у шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Згідно з актом огляду обласної медико-соціальної експертної комісії № 5 від 06 січня 2004 року встановлено причинний зв'язок смерті ОСОБА_6 з встановленим йому за життя професійним захворюванням.

Позивач вважав, що смертю батька від отриманого ним професійного захворювання, йому завдано моральну шкоду, у зв'язку із чим просив суд стягнути з відповідача на його користь 220 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини та право на відшкодування моральної шкоди, завданої членам сім'ї смертю фізичної особи виникли у позивача з моменту смерті його батька, тобто до набрання 01 січня 2004 року чинності ЦК України, яким було визначено право члена сім'ї потерпілого на відшкодування моральної шкоди, завданої його смертю.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що доводи позивача стосовно того, що право на відшкодування моральної шкоди виникло у нього з моменту встановлення причинного зв'язку смерті батька з встановленим останньому за життя професійним захворюванням, тобто з 06 січня 2004 року є безпідставними. Суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення підлягають скасуванню, зважаючи на наступне:

Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно з положеннями пункту 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Отже, вказана нормою закону ЦК України закріплює положення про виникнення цивільних прав та обов'язків на підставі факту заподіяння майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Така шкода може виникати або з цивільного правопорушення (делікту) або правомірного акту публічного органу (зокрема, безвинне заподіяння шкоди правомірними актами посадових осіб, державних органів) і тягне виникнення зобов'язання, зміст якого становлять право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди та обов'язок боржника (порушника, правомірного заподіювача шкоди) компенсувати шкоду.

Предметом позову є право на відшкодування моральної шкоди, завданої членам сім'ї смертю фізичної особи. При цьому право на відшкодування моральної шкоди, у нього виникло не з моменту смерті батька, а з моменту встановлення медико-соціальною експертною комісією причинного зв'язку його смерті з встановленим батьку за життя професійним захворюванням, а саме з 06 січня 2004 року, оскільки сам по собі факт смерті фізичної особи не є підставою виникнення права на відшкодування моральної шкоди. Таке право у нього виникає лише за наявності висновку медико-соціальної експертної комісії про встановлення причинного зв'язку смерті фізичної особи з професійним захворюванням.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька внаслідок професійного захворювання, виникло у нього 06 січня 2004 року тобто після набрання чинності ЦК України, тому ґрунтується на положеннях частини першої статті 1167 та частини другої статті 1168 ЦК України.

У червні 2017 року ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

07 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_6, який протягом 15 років працював у ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» в умовах впливу шкідливих факторів виробництва (а.с. 12).

Згідно з актом лікарсько-трудової експертної комісії від 03 листопада 1993 року ОСОБА_6 первинно встановлено 70 % втрати професійної працездатності, актом лікарсько-трудової експертної комісії від 01 грудня 1999 року встановлено 70 % втрати професійної працездатності безстроково та ІІ групу інвалідності.

Відповідно до акта розслідування хронічного професійного захворювання від 04 жовтня 1997 року, причиною виникнення професійного захворювання у ОСОБА_6 визнано його роботу впродовж 15 років на ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» в умовах впливу шкідливих факторів, а саме: періодичне переохолодження, внаслідок недодержання відповідачем вимог щодо належного температурного режиму повітря робочої зони.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер(а.с. 5).

Актом посмертного огляду № 5 комунальної установи «Обласний центр медичної соціальної експертизи» департаменту охорони здоров'я Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 06січня 2004 року встановлено причинний зв'язок смерті ОСОБА_6 зі встановленим йому за життя професійним захворюванням (а.с. 10-11).

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до пунктів 1, 4 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності.

Право на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, виникає у чоловіка (дружини), батьків (усиновлювачів), дітей (усиновлених), а також осіб, які проживали з нею однією сім'єю, з моменту смерті цієї особи.

Таким чином, до правовідносин, коли смерть фізичної особи настала до 01 січня 2004 року, при наявності причинного зв'язку з виробничою травмою, не підлягають застосуванню положення статей 1167, 1168 ЦК України.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Посилання касаційної скарги на те, що право у позивача на відшкодування шкоди виникає лише за наявності висновку медико-соціальної експертної комісії про встановлення причинного зв'язку смерті фізичної особи з професійним захворюванням є безпідставними, оскільки право члена сім'ї померлого на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю особи, спричиненою професійним захворюванням, виникає з настанням юридичного факту - смерті.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 11 березня 2015 року № 6-208цс14.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а з дати висновку медико-соціальної експертної комісії пов'язується право самого потерпілого, а не його спадкоємців.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк