АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 755/4757/16-ц

провадження № 22-ц/796/5810/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду

цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддів Вербової І.М., Волошиної В.М.
за участю секретаря судового засідання Потапьонок К.В.,
учасників справи: позивача ОСОБА_5,

представника позивача ОСОБА_6,

відповідача ОСОБА_7,

представника відповідача ОСОБА_8,

відповідача ОСОБА_9,

відповідача ОСОБА_10,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року /суддя Савлук Т.В./

у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10, треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мельник Кристина Володимирівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Льовушкіна Світлана Андріївна, про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10 з вимогами про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна. З урахуванням зміни предмета позову, що була прийнята судом першої інстанції, просив визнати недійсними договори дарування квартири АДРЕСА_1 від 14.05.2015 р. та від 25.02.2016 р./а.с. 46 зворот/

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено./т. 1, а.с. 236-244/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, апелянт звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити рішення яким позовні вимоги задовольнити.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно, ухвалою від 08.11.2016 року відмовлено у прийнятті заяви позивача про зміну предмету спору, зокрема витребування майна із чужого незаконного володіння. Також зазначав, що судом першої інстанції не вірно встановлено обставини справи, безпідставно пов'язано реалізацію ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_2 та придбання квартири АДРЕСА_1. Докази, що кошти від реалізації квартири були витрачені на купівлю квартири АДРЕСА_1 у матеріалах справи відсутні. Крім того, не враховано, що у провадженні Деснянського районного суду м. Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_9 про визнання майна особистою приватною власністю, двокімнатна квартира включена до переліку спільного майна подружжя. Не зважаючи на вказане, укладається договір дарування з ОСОБА_7, яка реалізує її за договором купівлі-продажу зі ОСОБА_10, згоди на відчуження ним. не надавалось. Також вказував на те, що судом не враховано ознак фіктивності укладених між сторонами правочинів, які не були спрямовані на реальне настання правових наслідків. Окрім того, договір укладений без дозволу органів опіки і піклування, всупереч ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки у квартирі була зареєстрована спільна малолітня дитина ОСОБА_14 2003 р.н., дозвіл на зняття з реєстрації батьком не надавався.

ОСОБА_7 звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, вказуючи на безпідставність її доводів. Зазначала про те, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване. Вказувала, що квартира АДРЕСА_1, придбана на ім'я її дочки ОСОБА_9, була її особистою приватною власністю, якою вона розпорядилась на власний розсуд, тому у подальших правочинів - дарування та купівлі-продажу зазначеної квартири, відсутні будь-які ознаки фіктивності, а договори укладені відповідно до чинного законодавства.

Представник ОСОБА_9 - ОСОБА_8 також звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, зазначаючи про безпідставність її доводів. Вказувала, що суд першої інстанції правомірно відмовив у одночасній зміні предмета і підстав позову, що не допускається. Зазначала про те, що фіктивності договорів позивачем не доведено, а рішення суду першої інстанції законне і обґрунтоване.

ОСОБА_10 також звернулась з відзивом на апеляційну скаргу, зазначаючи про її необґрунтованість. Зазначала про те, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_7 мала зареєстроване в установленому законом порядку право власності на вказану квартиру, що було перевірено нотаріусом при оформлення договору, сторонами проведено розрахунки. Наголошувала на тому, що у будь-якому випадку має статус добросовісного набувача, а тому спірна квартира у будь-якому випадку не може бути у неї витребувана.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, ч. 6 ст. 147 ЗУ &qu ч;Про судоустрій і статус суддів&q? і;, п. 3 Розділу XII Перехідних положень ЗУ &q?дн;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.

Судом встановлено, що з 29 липня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі.

30 квітня 2004 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_15 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами договору ОСОБА_9 відчужила належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2. /а.с.109/

У п. 2 договору зазначено, що ця квартира належить «Продавцю» на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації Ватутінської районної держадміністрації м. Києва 14.03.2001 р., згідно з розпорядженням №617 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 25.04.2001 р. у реєстровій книзі за реєстровим №6515.

06 жовтня 2004 року між ОСОБА_16 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами договору ОСОБА_9 набула права власності на квартиру АДРЕСА_1. /а.с.13/

25 квітня 2014 року Деснянським районним судом міста Києва ухвалене рішення про задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_9 про розірвання шлюбу.

14 травня 2015 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_7 укладено договір дарування квартири, за умовами договору дарувальник передала обдарованій безоплатно у власність квартиру АДРЕСА_1, а обдарована прийняла цю квартиру у власність, цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник К.В., зареєстрований в реєстрі за №831. /а.с.113-114/

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 14 травня 2015 року за ОСОБА_7 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору дарування квартири від 14 травня 2015 року. /а.с.14/

25 лютого 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами договору ОСОБА_7 відчужила квартиру АДРЕСА_1, цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Львошкіною С.А., за реєстрований в реєстрі за №338. /а.с.81/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно керувався вимогами ст. 204 ЦК України про те, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним; ст. 215 ЦК України про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу; роз'ясненнями, викладеними у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», про те, що для визнання правочинну фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Встановивши, що позивачем заявлено одночасно вимоги про визнання недійсними договору дарування спірної квартири та договору купівлі-продажу, посилаючись, як на правову підставу для визнання недійсним правочинів, на положення ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що правова природа договору та визначені в договорі істотні умови договору не суперечать вимогам цивільного законодавства, які регламентують порядок укладення даного виду договору, в даному випадку обдарований набула права власності на дарунок, тобто спірну квартиру, що підтверджується реєстрацію права власності за даною особою на зазначений об'єкт нерухомого майна, який на момент укладення договору дарування під забороною не перебував, ці обставини підтверджується відомостями зазначеними в тексті договору дарування.

Виходячи зі змісту договору купівлі-продажу квартири, суд першої інстанції також вірно встановив, що сторонами оспорюваного договору, проведено повний розрахунок за придбане майно, що є істотною умовою договору такого виду, право власності на об'єкт нерухомого майна за договором зареєстровано за ОСОБА_10, що підтверджується наявними у справі доказами, ці обставини не спростовані сторонами спору під час розгляду справи.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 зазначеного Кодексу не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, оцінивши наведені позивачем підстави щодо недійсності договору купівлі-продажу квартири від 25 лютого 2016 року, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що в розрізі даного спору позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, оскільки на даний час власником спірного майна - квартири є відповідач ОСОБА_10, добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з такими порушеннями, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, тому не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, тому позовні вимоги в цій частині є неправомірними та не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги, в частині неправомірної відмови у прийнятті заяви про зміну предмета позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки ч. 2 ст. 31 ЦПК України /в ред. станом на 08.11.2016 р./, передбачала, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову, а також до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у прийнятті заяви про зміну предмету позову, оскільки при зверненні з позовом до суду позивачем заявлено вимоги немайнового характеру щодо оспорювання правочинів, в той же час у заяві про зміну предмету позову позивачем заявлено дві окремі вимоги як майнового характеру ( щодо витребування майна з чужого незаконного володіння) та немайнові вимоги (визнання недійсним правочину та скасування права власності на квартиру), позивачем подана позовна заява із зазначенням інших способів захисту для відновлення порушених прав позивача.

Доводи апеляційної скарги в частині неврахування справи про поділ майна подружжя, зокрема в частині того, що спірна квартира належить до спільного майна подружжя, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки предметом даної справи позивач визначив оскарження договорів дарування та купівлі-продажу з підстав їх фіктивності, що і було предметом розгляду судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях, зводяться фактично до оскарження неприйняття судом першої інстанції зміни предмета та підстави позову.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: Судді: