Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/1977/17
Провадження №: 2/332/47/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 серпня 2018 р. м.Запоріжжя
Заводський районний суд м.Запоріжжя у складі:
головуючого судді Безлер Л.В.,
при секретарі Жечевій А.В.,
прокурора Кришталевич В.М.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Новікова І.О.,
відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Заводського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу за позовом Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Головного управління Національної Гвардії України до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Запорізької міської ради про витребування майна, -
У липні 2017 року перший заступник військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Головного управління Національної Гвардії України звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Запорізької міської ради про витребування майна.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «ІНВЕСТ ЗЮЙД», яке діє за себе та в інтересах учасників спільної діяльності Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, військової частини НОМЕР_1 Кримського територіального командування внутрішніх військ МВС України, останнім передана у власність квартира АДРЕСА_1 .
У подальшому, розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації від 11.04.2007 № 1092 р «Про надання житлової площі військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України» затверджено спільне рішення житлово-будівельної комісії і командування військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України про надання житлової площі ОСОБА_4 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оформлено ордер на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Рішенням господарського суду м. Києва від 17.05.2007 у справі № 32/214 за Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України визнано право власності (оперативного управління державною власністю) на 16 житлових приміщень (квартир) в тому числі на квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 розділу VIII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України Головне управління Національної гвардії України є правонаступником Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Проте, заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2013 у справі № 332/4931/13 було задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на вищевказану квартиру, яке за результатами розгляду апеляційної скарги Головного управління Національної гвардії України рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06.12.2016 скасовано та у позовних вимогах позивачу відмовлено.

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.06,2017 № 89469902 встановлено, що на підставі договору дарування № 443 від 27.02.2014, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. спірна квартира була подарована ОСОБА_2 .

У зв`язку із тим, що зазначена квартира вибула із державної власності на підставі незаконного рішення суду, яке скасовано, та подальшого відчуження її шляхом дарування відповідачу, позивач просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Головного управління Національної Гвардії України, квартиру АДРЕСА_2 .

Прокурор Кришталевич В.М. у судовому засіданні пояснила наступне. 27.09.2005 між ГУВВ і TOB «Інвест-Зюйд» було укладено договір простого товариства №112/44/1, за умовами якого зобов`язалися об`єднати свої вклади і спільно діяти у сфері господарських відносин. Пізніше, сторони вирішили розширити співпрацю та 30.06.2006 між ними було укладено додаткову угоду № 3 до згаданого Договору, якою було визначено, що сторони будуть співпрацювати також по будівництву та придбанню житлових приміщень для військовослужбовців та членів їх сімей. 01.09.2006 на виконання Договору сторони підписали протокол-рішення, згідно якого TOB «Інвест-Зюйд», було уповноважено придбати квартири для військовослужбовців внутрішніх військ та членів їх сімей у кількох містах України. Так, на виконання умов додаткової угоди №3 в рахунок зменшення частки ГУВВ в спільній власності сторін Договору, TOB «Інвест-Зюйд» було придбано 16 квартир (сукупною орієнтовною вартістю близько 2 000 000,00 грн, що становить 4,6576% від загальної вартості спільної господарської діяльності за Договором), серед яких і квартира АДРЕСА_2 , придбана на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2006 між ОСОБА_3 та ТОВ «Інвест-Зюйд», ГУВВ і Військовою частиною НОМЕР_1 Кримського територіального командування внутрішніх військ МВС України. Також, рішенням Господарського суду м. Києва від 17.05.2007 у справі №32/214 за позовом заступника військового прокурора Київського гарнізону до ТОВ «Інвест-Зюйд» про визнання права власності позовні вимоги задоволені повністю, виділено в натурі частку ГУВВ із спільної власності учасників договору простого товариства від 27.09.2005 №112/44/1 у вигляді 16 квартир, а також визнано право власності ГУВВ на згадані квартири, серед яких і квартира за адресою: АДРЕСА_3 .

Враховуючи викладене, ГУВВ через відповідні житлово-побутові комісії внутрішніх військ МВС України мало право здійснити розподіл квартири АДРЕСА_2 серед військовослужбовців внутрішніх військ у відповідності до черги. Представник позивача окремо звернула увагу на те, що ордер на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_4 було видано ОСОБА_4 після прийняття рішень відповідними житлово-побутовими комісіями про надання їй цієї квартири, тобто у повній відповідності до вимог статті 58 Житлового кодексу.

Крім того, прокурор наголосила на тому, що правомірність рішень житлово-побутових комісій про надання ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_4 та рішення про видачу їй ордеру підтверджується і тим, що вони не ставилися під сумнів та не оскаржувалися в порядку та у спосіб встановлений законодавством, з цього приводу відсутні судові рішення, а також рішення інших компетентних органів про скасування або визнання недійсними таких рішень або ордеру.

Прокурор Кришталевич В.М. також зазначила, що ГУВВ, правонаступником якого є ГУ НГУ, являється єдиним дійсним власником квартири АДРЕСА_2 та ніколи не вчиняло дій, які свідчили про відмову від цього права. Отже, згідно з приписами статей 330, 388 ЦК України право власності згадану квартиру, яку було відчужено поза волею власника, не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребувано. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Крім того, заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2013 року у справі №332/4931/13-ц, за яким за громадянкою ОСОБА_6 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , скасоване рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06.12.2016. А отже, ОСОБА_6 , не маючи права власності на згадану квартиру, не мала права укладати договір дарування з ОСОБА_7 . Останній, в свою чергу, первинно не маючи прав на вищевказане житлове приміщення не мав права укласти договір дарування на користь відповідачки ОСОБА_2 . За змістом статті 330 ЦК України добросовісний набувач набуває право власності на майно не лише тоді, коли набрало законної сили рішення суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна з його володіння, а й тоді, коли попередній власник з відповідним позовом не звертався.

Враховуючи викладене, прокурор повністю підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити та витребувати на користь держави в особі Головного управління НГУ з незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

Представник позивача ОСОБА_1 підтримав позов у повному обсязі, просив суд повністю задовольнити позовні вимоги. Також наголосив, що беручи до уваги той факт, що рішення Господарського суду м. Києва від 17.05.2007 та Апеляційного суду Запорізької області від 06.12.2016 не оскаржувалися, рішення є законними, тому житлові приміщення надані у користування військовослужбовцям внутрішніх військ на законних підставах.

Представник відповідача ОСОБА_8 , пояснив суду, що відповідно до вимог ст.387 ЦК України договір дарування квартири АДРЕСА_2 не скасовувався, а також, враховуючи положення ч. 1 ст. 388 ЦК України, право власності на вказане житлове приміщення набуте відповідачкою не за відплатним договором. Також додав, що позивачем не надано жодного доказу щодо підтвердження реєстрації права власності на оспорюване житлове приміщення. Запорізьке міське Бюро технічної інвентаризації, яке на час укладення договору купівлі-продажу від 07.11.2006 було наділене повноваженнями проводити державну реєстрацію нерухомого майна, відмовило позивачу в реєстрації права власності у зв`язку з відсутністю точного формулювання часток власності ГУВВ та ТОВ «Інвест-Зюйд» у згаданому договорі. Вважає, що даний догорів має бути скасований, як такий, що не пройшов державну реєстрацію. Крім того, зазначив, що підстави для видачі ордеру ОСОБА_4 відсутні через відсутність державної реєстрації, обов`язковість якої передбачена ст. 182 ЦК України. Наголошує, що право власності на нерухоме майно наступає не з моменту укладання договору купівлі-продажу, а з моменту його державної реєстрації, що передбачено ч. 4 ст. 334 ЦК України. Представник відповідачки також додав, що ОСОБА_2 не придбала житлове приміщення у ОСОБА_6 , яка є первинним відповідачем, а у іншої особи ОСОБА_7 , а отже ОСОБА_2 є добросовісним набувачем в силу ч. 3 ст. 388 ЦК України. Крім того, за фактом порушення її прав відповідачкою подано заяву до органів внутрішніх справ, яка зареєстрована в ЄРДР, ведеться досудове розслідування.

Враховуючи все вищезазначене, представник відповідача ОСОБА_8 вважає витребування нерухомого майна з володіння відповідачки безпідставним, просить відмовити у задоволені позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_2 підтримала позицію свого представника, просила відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Представник третьої особи - Виконавчого комітету Запорізької міської ради Абрамян А.Л. до судового засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та надала письмові пояснення, що Комунарською районною адміністрацією, як виконавчим органом Запорізької міської ради в районі міста, в межах повноважень було прийнято розпорядження від 11.04.2007 №1092р. «Про надання житлової площі військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України». На підставі цього розпорядження виданий ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , на ім`я ОСОБА_4 (склад сім`ї дві особи: ОСОБА_4 квартиронаймач, та ОСОБА_5 чоловік).

В подальшому, після смерті родини ОСОБА_9 , в зазначеній квартирі ніхто не проживав (що встановлено рішенням апеляційного суду Запорізької області від 06.12.2016 справа №22-ц/778/4560/16). Рішенням господарського суду м. Києва від 17.05.2007 у справі №32/214 за ГУВВ МВС України (правонаступником є ГУ НГУ) визнано право власності (оперативного управління державною власністю). Таким чином, представник третьої особи вважає, що спірна квартира належить до державної власності та вибула із державної власності поза волею власника. Наполягає на задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін у справі, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 07.11.2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ІНВЕСТ ЗЮЙД», яке діє за себе та в інтересах учасників спільної діяльності Головного управління внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України, військової частини НОМЕР_1 Кримського територіального командування внутрішніх військ МВС України, останнім передана у власність квартира АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

В подальшому, розпорядженням голови Комунарської районної адміністрації від 11.04.2007 року № 1092 р «Про надання житлової площі військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України» затверджено спільне рішення житлово-будівельної комісії і командування військової частини НОМЕР_2 ВВ МВС України про надання житлової площі ОСОБА_4 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оформлено ордер на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 15-16)

Рішенням господарського суду м. Києва від 17.05.2007 у справі № 32/214 за Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України визнано право власності (оперативного управління державною власністю) на 16 житлових приміщень (квартир) в тому числі на квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 17-21).

Згідно з підпунктом 1 пункту 3 розділу VIII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України Головне управління Національної гвардії України є правонаступником Головного управління внутрішніх військ МВС України.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2013 у справі № 332/4931/13 задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права власності на вищевказану квартиру, яке рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06.12.2016 року скасовано та у позовних вимогах позивача відмовлено. (а.с. 25-28)

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.06.2017 № 89469902 встановлено, що на підставі договору дарування № 443 від 27.02.2014, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Швецовою О.С. спірна квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_2 (а.с. 29-32).

Із зазначеним позовом до суду звернувся перший заступники військового прокурора Центрального регіону України. Так, статтею 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку визначеному законом.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, зазначав, що Головне управління Національної гвардії України не зареєструвало відповідно до норм чинного законодавства своє право власності на спірну квартиру, а тому не набуло на неї права власності, проте із такими доводами суд не погоджується, виходячи з наступного.

Норма ст. 319 ЦК України передбачає, що право власності включає у себе: право володіння, користування та розпорядження майном. Як власник майна Головне управління внутрішніх військ МВС України скористувалось своїм право розпорядження спірною квартирою, забезпечивши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлом, видавши ордер на однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на підставі згаданого вище розпорядження № 1092р.

Рішення житлово-побутових комісій про надання ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_4 та рішення про видачу ордеру не оскаржувалися, судові рішення з цього приводу відсутні.

У подальшому, право власності Головного управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України на спірну квартиру було ще додатково визнано також згаданим вище Рішенням господарського суду м. Києва від 17.05.2007 у справі № 32/214. Зазначене рішення набрало законної сили та чинне на даний момент, а тому відповідно до ст. 129-1 Конституції України воно є обов`язковим до виконання.

Згідно ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ч. 3 зазначеної статті ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Пунктами 2 та 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача в тому разі, якщо майно було викрадене в нього або вибуло з його володіння не з його волі іншим шляхом, а враховуючи доведеність факту вибуття належного майна від власників поза їхньою волею, підлягає застосуванню вимоги статті 388 ЦК України.

Так, спірна квартира вибула із власності Головного управління Національної гвардії України як правонаступника Головного управління внутрішніх військ МВС України на підставі заочного рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2013 року, яке в подальшому було скасовано, а отже вибула поза волею власника. Аналогічна правова позиція вкладена у постанові Верховного Суду України № 6-52цс14.

Так, з положень п.п. 21, 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 р. вбачається, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Таким чином, у відповідності до вимог ст. ст. 330, 388 ЦК України право власності на спірну квартиру, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 11.02.2015 у справі № 6-1цс15 та від 16.04.2014 у справі №6-146цс13.

Зважаючи на вищенаведене, з урахуванням того, що спірна квартира вибула із власності Головного управління Національної гвардії України як правонаступника Головного управління внутрішніх військ МВС України поза волею власника, а саме на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасовано, відповідач набула право власності на спірну квартиру на підставі безоплатного договору договору дарування, суд доходить висновку про те, що позов є законним, обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню у спосіб, обраний позивачем.

Крім того, на підставі частини 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 13, 247, 258, 259, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Головного управління Національної Гвардії України до ОСОБА_2 , третя особа Виконавчий комітет Запорізької міської ради, про витребування майна - задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Головного управління Національної Гвардії України, квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , іпн НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , на користь держави судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5 п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовленні в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 09.08.2018 року. Повний текст рішення складено 17.08.2018 року.

Суддя Л.В. Безлер