Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 48 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/16181/16 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Орган опіки і піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації, Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про розірвання шлюбу, відібрання дитини та визначення її місця проживання та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи Орган опіки і піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2017, ухваленого під головуванням судді Чішман Л.М. у м. Житомирі

в с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, в якому просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем, відібрати малолітнього ОСОБА_3 від відповідача та передати їй, визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, 25.06.2015 р. н., разом із нею.

В обґрунтування вимог зазначила, що із 24.01.2009 перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Впродовж шлюбу вона із чоловіком та дітьми проживала у м. Києві у батьків відповідача. Проте спільне життя не склалося і 05.12.2015 вона змушена була повернутися до своїх батьків у м. Житомир із молодшим сином, оскільки старшого сина відповідач не дозволив забрати і до теперішнього часу перешкоджає у спілкуванні. Вважає, що малолітні діти потребують материнського піклування, а тому просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив з урахуванням доповнень (а.с. 40-42, 111-115 том 1) визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з ним та встановити порядок участі матері ОСОБА_1 у вихованні та особистому спілкуванні з сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2: перший та третій тиждень місяця з 09-00 год. суботи до 17-00 год. неділі; половина осінніх, зимових та весняних канікул; 45 днів під час літніх канікул.

Зокрема зазначив, що ОСОБА_1 у грудні 2015 року, не поставивши нікого до відома та скориставшись відсутністю його, старшого сина, та його батьків, покинула сімю та виїхала на постійне місце проживання до своєї матері у м. Житомир. В подальшому, вона звернулася до Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про встановлення порядку їй побачень із сином ОСОБА_5. Проте, всупереч встановленому порядку спілкування матері і дитини, позивачка постійно його порушувала, влаштовувала публічні скандали, намагалася забрати ОСОБА_3 всупереч його волі на постійне проживання у м. Житомир, чим його психологічно травмувала. Разом із тим, зазначив, що ОСОБА_3 народився та виріс у м. Києві, має багато друзів та відвідує престижну школу, гуртки, у нього склався тісний сімейний звязок із бабусею та дідусем, крім того він сам хоче проживати із батьком. У звязку із наведеним просив задовольнити його вимоги за зустрічним позовом в повному обсязі.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 17 березня 2017року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 21 грудня 2017року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 24.01.2009 відділом РАЦС Шевченківського РУЮ у м. Києві, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №73. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, при матері ОСОБА_1 В задоволенні решти вимог відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про відшкодування судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір'ю скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення вимог його зустрічної позовної заяви.

Вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок спеціаліста Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології щодо індивідуально-психологічних особливостей дитячо-батьківських стосунків малолітнього ОСОБА_3 з матір'ю та батьком, згідно якого у ОСОБА_3 існує більш тісний морально-психологічний звязок із батьком, ніж із матірю, та не врахував бажання дитини залишитися проживати із батьком.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що з народження ОСОБА_3 постійно проживає та виховується в м. Києві в родині батька, де має окрему кімнату, отримує належну увагу та догляд батька, дідуся та бабусі. Дитина звикла до школи, оточуючих умов навчання, має друзів, відвідує спортивні секції, виховується у безпечному, спокійному, стійкому та стабільному середовищі.

Окрім того вказує, що при вирішення спору судом першої інстанції використано усталену практику, згідно з якою дитина залишається жити з матірю, якщо батько не доведе існування виняткових обставин, які унеможливлюють таке проживання, що передбачено Декларацією прав дитини прийнятою Резолюцією генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року. Проте Декларація не є міжнародним договором та не є нормативним документом обовязкового характеру у правовій системі України в той час, коли 27 лютого 1991 року Україною була ратифікована Конвенція про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка визначає основоположні засади у сфері захисту прав дитини.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 22.03.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2017 залишено без змін (а.с. 59-61 том 2).

Постановою Верховного суду від 27.06.2018 постанову Апеляційного суду Житомирської області від 22.03.2018 в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, скасовано, а справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Судове рішення оскаржується лише в частині вирішення вимог щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, в іншій частині не оскаржується і не переглядається згідно вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Станом на час розгляду справи у Апеляційному суді Житомирської області відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтримав свою апеляційну скаргу та надав пояснення, які аналогічні доводам його скарги. Зокрема зазначив, що син ОСОБА_5 хоче проживати не з мамою, а з ним (батьком), бабою та дідом, з якими він має тісний звязок. Він, в свою чергу, опікується дитиною, створив всі умови для належного проживання, виховання та розвитку сина. Зазначив, що згідно Конвенції про права дитини в першу чергу повинні враховуватися інтереси дитини.

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_6 підтримав позицію свого довірителя та просив задовольнити його апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції просила залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення суду першої інстанції без змін. Зокрема вказала, що відповідач не займається здоровям сина ОСОБА_5, оскільки не уклав договір з сімейним лікарем, припинив заняття з логопедом, хоча дитина не вимовляє букву «р», також у нього погана успішність у школі. Разом із тим, ОСОБА_2 взагалі не цікавиться молодшим сином ОСОБА_7 з незрозумілих причин.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_8 заперечила проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Надала пояснення щодо правового обгрунтування позову та фактичних обставин справи.

Представник органу опіки і піклування Житомирської міської ради ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечила, просила визначити місце проживання ОСОБА_3 з матірю.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 24.01.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №73. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4, 26.05.2015 р. н. (а.с.12-14 том1).

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2017 шлюб між сторонами розірвано та ними в цій частині не оскаржується.

Матеріалами справи підтверджується, що малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає разом з матірю за адресою: м. Житомир, провул. Паволоцький, 12 у м. Житомирі, а малолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 21, 22, 51, том 1).

Згідно із висновком про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 Органом опіки та піклування Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації рекомендовано визначити місце проживання дитини разом із матір'ю.

При складанні висновків органів опіки і піклування враховано, що і мати і батько ОСОБА_5 працюють та мають постійний заробіток, позитивно характеризуються та приділяють належну увагу вихованню та догляду за дітьми.

ОСОБА_10 встановлено, що неповнолітній ОСОБА_3 проживає разом із батьком, дідусем та бабусею, які ним опікуються, беруть участь у його вихованні, забезпечують усім необхідним для нормального та повноцінного розвитку.

ОСОБА_3 є учнем спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 138 з поглибленим вивченням предметів природного циклу Шевченківського району міста Києва.

Дитина спілкується з матір'ю, мати телефонує хлопчику, відвідує його, цікавиться навчанням у школі, станом здоровя.

Розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 січня 2017 року ОСОБА_1 за її зверненням встановлено графік побачень із малолітнім сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме: перший та третій тиждень місяця з 9 год. 00 хв. суботи до 17 год. 00 хв. неділі; половина осінніх, зимових та весняних канікул; 45 днів під час літніх канікул.

Однак, сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей.

Визначаючи місце проживання дітей з матір'ю, суд першої інстанції, посилаючись на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, виходив із відсутності виключних обставин, за наявності яких малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю, врахував висновки органів опіки і піклування, поведінку батьків, інтереси дитини щодо підтримання постійних родинних відносин із рідним братом та вік дитини.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

В основу оскаржуваного судового рішення покладений принцип не розлучення малолітньої дитини зі своєю матір'ю за відсутності виняткових обставин, проголошений у Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року. Таким чином, суд встановив тільки відсутність виняткових обставин для розлуки дитини з матір'ю, залишивши поза увагою інші фактичні обставини, недостатньо врахували інтереси дитини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі- Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. ОСОБА_10 визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Крім того, в зазначеній статті вказано, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства (стаття 12 Конвенції).

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 3 серпня 2006 року «Про ратифікацію Європейської конвенції про здійснення прав дітей» та яка також є частиною національного законодавства України, під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

Отже, закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

ОСОБА_3, якому виповнилось повних 8 років, був заслуханий апеляційним судом щодо визначення його місця проживання.

Він пояснив, що проживає з народження у м. Києві із батьком, бабою та дідом, і хоче в подальшому проживати саме з батьком. Вказав, що батько створив йому усі комфортні умови для проживання. Так, у батьківській квартирі він має власну кімнату, компютер, телефон, батько щодня його водить до школи та забирає, робить із ним уроки, а бабуся допомагає, дід водить його на «карате» та проводить весь вільний час, грається. Разом із тим зазначив, що мама поїхала від батька і не пояснила причин такого відїзду. ОСОБА_5 зазначив, що у матері немає необхідних умов для проживання, вказав, що коли приїжджав до мами, то спав разом з нею, окремої кімнати для нього немає. Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що виріс у м. Києві, звик до обстановки батьківської домівки, баба і дід його люблять та піклуються про нього. Батько забезпечує його усім необхідним.

Хлопчик на всі запитання суду та представників давав відповіді впевнено, не плутався у поясненнях, чітко висловлював власну позицію.

Окрім того, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з народження постійно проживає та виховується у місті Києві, спочатку у сімї ОСОБА_3, а в подальшому разом із ОСОБА_2 та його батьками в його родині, де має окрему кімнату, отримує належну увагу та догляд батька, дідуся та бабусі.

Із довідки спеціалізованої школи № 138 Шевченківського району міста Києва від 27 грудня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 навчається у 2 класі, з 15 вересня 2016 року до 26 травня 2017 року відвідував заняття шкільної секції з традиційного карате, за період навчальних 2016-2017, 2017-2018 років проявив позитивну динаміку та тягу до спорту.

За результатами психологічного обстеження згідно висновку спеціаліста Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології від 23 червня 2017 року щодо індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_3 та особливостей дитячо-батьківських стосунків ОСОБА_3 з матір'ю та батьком встановлено, що він здатний до вироблення та формулювання самостійних рішень з урахуванням його віку, індивідуально-психологічних особливостей, особливостей конфліктної ситуації в сім'ї, характеру ставлення до кожного з батьків. Крім того встановлено, що психологічний розвиток ОСОБА_3 відповідає віковій нормі, його психоемоційний стан є стабільним. Простір довіри для нього утворюють його батько, дід та бабуся. На запитання психолога про матір, її почуття до нього він відповів, що знає, що мама любить його, але жити з нею він не хоче, пояснюючи це її ставленням до нього, так як мама не підтримує його, коли свариться бабуся (мати позивачки). ОСОБА_10 ОСОБА_3 вважає, що мати покинула його і він не розуміє чому. Крім того, згідно даних цього висновку встановлено, що в коло його довіри і спокою входять батько та бабуся, а з дідом він проводить більшість вільного часу, грається, гуляє. Жодних ознак, що дозволяють стверджувати про наявність впливу одного з батьків на формування негативної думки про іншого батька у ОСОБА_3 психологом Центру психологічної експертизи не виявлено (а.с. 137-147 том 1).

Згідно з психолого-педагогічною характеристикою, підписаною директором школи та класоводом спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №138, ОСОБА_3 зарекомендував себе як дисциплінований учень. Фізичний, розумовий розвиток та пізнавальна сфера відповідають віку, вчиться старанно. Школу відвідує систематично, виконує всі правила для учнів. Хлопчик проявляє прив'язаність до батька, позитивно сприймає його авторитетну позицію. Рідні приділяють велику увагу до навчальної та виховної сфери життя дитини. Завдяки заняттям з бабусею дитина виявляє успіхи у навчанні (а.с.53 том1).

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Стаття 8 Конвенції про права дитини не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Йогансен проти Норвегії» від 07 серпня 1996 року, § 78).

У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

Мати дитини ОСОБА_3 ОСОБА_11 зазнає душевних страждань через неможливість бачити свою дитину кожен день, виховувати та опікуватись нею, тобто вона позбавлена радості материнства щодень по відношенню до свого сина ОСОБА_5.

Але у такому разі, залишаючи ОСОБА_3 з матірю, суд враховуватиме в першу чергу її (матері) інтереси, а не інтереси самої дитини, що суперечитиме положенням Конвенції про права дитини, рішенням ЄСПЛ, вітчизняному законодавству, оскільки хлопчик виявив однозначну позицію проживати разом з батьком і таке рішення дитини узгоджується з загальними доказами, які містяться в матеріалах справи щодо можливості проживання дитини разом з батьком.

Вирішуючи спір у частині визначення місця проживання ОСОБА_3, суд першої інстанції у своїх висновках значною мірою керувався принципом 6 Декларації прав дитини, при цьому не врахував, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов'язкового характеру у правовій системі України, у той час як Конвенція про права дитини (в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими), ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір'ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов'язком батьків діяти в її інтересах.

Проте, судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_3 постійно проживає та виховується в м. Києві в родині батька - ОСОБА_2, який має авторитетну позицію перед сином і останній проявляє привязаність до батька, також ОСОБА_3 має тісний звязок із бабою та дідом, які піклуються про нього та відіграють важливу роль у його житті, що підтверджується висновком Центру психологічної експертизи та психодіагностики Міжнародного інституту глибинної психології від 23.06.2017 та психолого-педагогічної характеристики СПШ №138 Шевченківського району м. Києва, дитина бажає проживати саме з батьком, а тому відокремлення її від батька, а також бабусі та дідуся може призвести до психотравми дитини, що прямо суперечить її інтересам.

При вирішенні спору апеляційний суд не враховує висновок служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 107/02/40-2037 від 20.03.2017 та №40835 від 06.04.2017 про доцільність залишення дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3, проживати разом із матірю ОСОБА_1, оскільки компетентний орган не надав обєктивну оцінку умовам проживання батьків, відсутні відомості щодо висловлення думки дитини та думки батьків щодо визначення місця проживання їх спільних дітей, зокрема сина ОСОБА_5. Наведені у висновку дані є субєктивними та формальними, так як висновки зроблені із даних, отриманих із суду.

Таким чином, апеляційний суд, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема, ставлення матері та батька до своїх батьківських обов'язків, інтересів дитини, уваги і турботи батьків, розвитку дитини в спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості, а також ураховуючи ту обставину, що відповідач проживає разом із своїми батьками, які допомагають йому у вихованні сина та мають певний психологічний вплив на онука, приходить до висновку, що відокремлення дитини від батька, а також від баби та діда може суперечити інтересам дитини. При цьому тривалість часу, проведеного малолітнім ОСОБА_3 з дідом та бабою, може стати важливим чинником при визначенні його найкращих інтересів.

А тому апеляційний суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із батьком.

З огляду на наведене рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову в цій частині підлягає скасуванню.

Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 про встановлення для ОСОБА_1 графіка побачень з малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 є безпідставними, оскільки стосуються диспозитивного права самої ОСОБА_1

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 21.12.2017 в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки і піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_12 до ОСОБА_1, треті особи Орган опіки і піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини про визначення місця проживання дитини скасувати.

Постановити нове судове рішення в цій частині.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Орган опіки і піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_12 до ОСОБА_1, треті особи Орган опіки і піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання дитини про визначення місця проживання дитини задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 за постійним місцем проживання батька ОСОБА_12.

В решті вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17.08.2018.

Головуючий: Судді: