Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 726/2102/16-ц

провадження № 61-22920ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу судді Садгірського районного суду м. Чернівці Тріски А. І. від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Міцнея В. Ф., Лисака І. Н., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Садгірського районного суду м. Чернівці із позовною заявою до ОСОБА_5 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання без письмової згоди батька.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовувала посиланням на правила частини третьої статті 160 СК України, частини другої статті 29 ЦК України, частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання».

Ухвалою Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 26 січня 2017 року, вказану позовну заяву повернуто ОСОБА_4

Повертаючи позов, суди виходили з того, що ця заява не підсудна Садгірському районному суду м. Чернівці, оскільки спір виник не з приводу нерухомого майна, а тому відсутні підстави для застосування правил про виключну підсудність справи за правилом статті 114 ЦПК України. Справу належить розглянути судові за загальними правилами територіальної підсудності цивільних справ, враховуючи, що ОСОБА_5 зареєстрований за адресою, яка знаходиться поза межами територіальної юрисдикції Садгірського району м. Чернівці.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просила скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

На обґрунтування касаційної скарги заявник посилається на порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 14 травня 2018 року.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначено за правилами статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 213 ЦПК України 2004 року, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до інформації адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС в Чернівецькій області відповідач ОСОБА_5 зареєстрованим у с. Горошівці Заставнівського району Чернівецької області, що територіально знаходиться поза межами Садгірського району м. Чернівці.

За приписами частини першої статті 109 ЦПК України 2004 року позови до фізичної особи, за загальним правилом, пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Правова позиція заявника зводиться до того, що цей спір виник з приводу нерухомого майна, а тому на нього поширюються правила виключної підсудності, що визначені у статті 114 ЦПК України 2004 року.

Верховний Суд в оцінці правомірності постановлених у справі судових рішень виходить з того, що перелік позовів, для яких установлена виключна підсудність, розширеному тлумаченню не підлягає. Такий перелік визначений у статті 114 ЦПК України 2004 року, у частині першій якої зазначено, що позови, які виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

У своїй позовній заяві ОСОБА_4 просить суд надати їй дозвіл на реєстрацію місця проживання без письмової згоди батька.

Тобто предметом поданого позову є вимоги, що є похідними з питання визначення місця проживання неповнолітньої дитини, яка досягла чотирнадцяти років, якщо її батьки проживають окремо. Визначення місця проживання та реєстрації неповнолітньої дитини не пов'язано з виникненням, визнанням або запереченням права користування або права власності щодо нерухомого майна.

Верховний Суд врахував, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність реєстрації самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права, Верховний Суд дійшов до переконання, що цей спір виник не з приводу реалізації ОСОБА_4 її права володіння, користування чи розпорядження нерухомим майном, тобто не з приводу нерухомого майна, а стосується виключно надання дозволу на реєстрацію місця проживання, відтак суди попередніх інстанцій зробили обґрунтований висновок, що на нього не поширюються правила виключної підсудності.

Встановивши, що спір не підсудний Садгірському районному суду м. Чернівці, суд першої інстанції, керуючись пунктом 4 частини третьої статті 121 ЦПК України 2004 року, обґрунтовано повернув позовну заяву позивачу.

Верховний Суд не встановив порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

З огляду на наведене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу очевидно необґрунтованою, оскільки правильне застосовування норми права є беззаперечним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

У частині першій статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу судді Садгірського районного суду м. Чернівці від 14 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик