Справа № 308/2784/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 червня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Кондора Р.Ю.,

за участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2018 року (у складі судді Світлик О.М.) за заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про забезпечення позову, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у березні 2018 р.

Просив заборонити ОСОБА_4 відчуження чи передачу іншим шляхом 5/8 частки будинку по АДРЕСА_1.

На обґрунтування заяви вказав, що володіє 3/8 частинами спірного житлового будинку, а ОСОБА_4 - 5/8 частинами, однак дійти згоди щодо порядку володіння і користування житловим будинком не можуть. У зв'язку з цим він має намір звернутися до суду із позовом про розподіл будинку та земельної ділянки в натурі. Нормами Цивільного кодексу України передбачено, що під час укладення договору купівлі-продажу частки у спільній частковій власності переважне право купівлі частки має співвласник, однак у заявника є побоювання, що ОСОБА_4 відчужить свою частку в житловому будинку шляхом укладення договору дарування, міни, довічного утримання, а це може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2018 р. заяву адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 задоволено частково: заборонено ОСОБА_4 вчиняти дії щодо предмета спору - 5/8 часток будинку з надвірними будовами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме: здійснювати відчуження указаної частки спірного будинку. У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати цю ухвалу. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що задовольнивши частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції вийшов за межі майбутнього можливого позову та не дослідив належним чином обставини, на які посилався заявник як на обґрунтування своїх доводів через те, що вони не створюють жодних ризиків імовірного порушення прав заявника. Зазначає, що ОСОБА_4 не відмовлялася від укладення договору поділу спірного майна в натурі. Указує, що суд першої інстанції не обґрунтував, яким чином відсутність заборони відчуження частки будинковолодіння може перешкодити виконанню майбутнього рішення.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до відсутності необхідних фактичних і правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції.

Суд виходив із того, що предметом позову, який заявник має намір подати, є розподіл у натурі будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з цим вимоги заявника про забезпечення позову є обґрунтованими, оскільки невжиття таких зробить неможливим виконання рішення суду.

Щодо вимоги про заборону передачі іншим особам спірної частки будинку суд дійшов висновку, що така є необґрунтованою і недоцільною.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність нормам матеріального права та обставинам справи.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову належить розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Так, ч.1 ст. 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України).

Згідно з ч.2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову. Мотивами такої заяви стали побоювання заявника, що ОСОБА_4 відчужить (шляхом укладення договору дарування чи довічного утримання) належну їй частку майна в житловому будинку, який є спільною власністю сторін. Він же має намір розділити вказаний житловий будинок і присадибну земельну ділянку в натурі.

Однак, заявнику не вдалося досягти згоди з ОСОБА_4 щодо поділу вказаного майна в натурі, у зв'язку з чим 26 березня 2018 р. ОСОБА_3 було подано позову заяву до ОСОБА_4 про поділ майна в натурі.

Предметом указаного позову став поділ майна в натурі між співвласниками ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а саме: житлового будинку, загальною площею 125,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, та земельної ділянки загальною площею 0,0907 га, яка розташована за цією ж адресою, кадастровий номер НОМЕР_1.

Підставою позову є те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 є співвласниками вказаного майна, позивач хоче вільно користуватись і розпоряджатись своєю часткою у спільному майні, однак відповідач не бажає добровільно досягти згоди щодо порядку володіння і користування указаним майном, у зв'язку з чим і було подано позов.

Подання заяви про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_4 відчужувати чи передавати іншим шляхом 5/8 частки спірного будинку зумовлено побоюванням заявника, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що майбутнє судове рішення може бути не виконано, оскільки відповідач може вчинити дії спрямовані на відчуження належну їй частку в спільному майна для того, щоб унеможливити виконання судового рішення.

Апеляційний суд не погоджується із доводом апеляційної скарги про те, що задовольнивши частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції вийшов за межі майбутнього можливого позову та не дослідив належним чином обставини на які посилався заявник як на обґрунтування своїх доводів через те, що вони не створюють жодних ризиків імовірного порушення прав заявника, оскільки вжиті судом першої інстанції заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Окрім того, представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 у апеляційній скарзі вказує, що ОСОБА_4 як особа похилого віку може мати намір укласти договір довічного утримання, а вжиття заходів забезпечення позову унеможливить таку дію.

Тобто, відповідач сама підтвердила той факт, що має намір відчужити свою частку в спільному майні (шляхом укладення договору довічного утримання), а за умови наявності судового спору щодо розподілу спільного майна в натурі вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_4 вчиняти дії щодо предмета спору - 5/8 частки будинку з надвірними будовами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме: здійснювати відчуження указаної частки спірного будинку, є необхідним і повністю законним, оскільки забезпечить належне виконання можливого майбутнього судового рішення за умови ухвалення його на користь ОСОБА_3

Довід апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не обґрунтував, яким чином заборона відчуження частки будинковолодіння може перешкодити виконанню майбутнього рішення, не заслуговує на увагу, оскільки у випадку відчуження відповідачем свої частки у спільному будинковолодінні (шляхом укладення договору довічного утримання, що не заперечується) позивач (у випадку задоволення позову) буде позбавлений можливості реалізувати своє право на поділ спільного майна в натурі саме із співвласником ОСОБА_4, щодо якої заявлено позовні вимоги. У такому випадку частка в майні вже буде належати іншій особі, що знівелює правове значення майбутнього судового рішення.

Викладені обставини з урахуванням положень статті 151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Вжитті судом першої інстанції заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позовними вимогами і в достатній мірі забезпечать законні права як позивача так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути взяті до уваги як підстава для скасування оскарженого судового рішення.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції було постановлено ухвалу з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для її скасування не має.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

2.Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 21 березня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 04 .07.2018 р.

Судді: