Провадження № 2/734/742/18 Справа № 734/1371/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 серпня 2018 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді - Іванюка Т.І.,

при секретарі - Дідовець М.І.,

за участю: позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Козелецька селищна Чернігівської області про захист права на житло шляхом визнання права постійного проживання та користування житловою кімнатою, встановлення безстрокового житлового сервітуту,-

в с т а н о в и в :

у суд із позовом про захист права на житло шляхом визнання права постійного проживання та користування житловою кімнатою, встановлення безстрокового житлового сервітуту звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_3, у якому просить захистити конституційне право на житло шляхом визнання права постійного проживання та користування ? частиною квартири № 46 по вул. Соборності в смт. Козелець Чернігівської області, що належить ОСОБА_3, для чого встановити безстроковий житловий сервітут на цю частку квартири. Свої вимоги мотивує тим, що 01.11.2003 року з відповідачем уклала шлюб. 16.03.2010 року у них народився син ОСОБА_4. 19.04.2011 року рішенням Козелецького районного суду шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. На даний час Позивачу та Відповідачу на праві спільної сумісної власності належить у рівних частинах по ? двокімнатна квартира АДРЕСА_1 (на даний час Соборності) в смт. Козелець, Чернігівської області. Згідно домовленостей однією із кімнат користується Відповідач, а іншою Позивач та їх син ОСОБА_4. Відповідач своїми діями чинить перешкоди у користуванні квартирою, тому Позивач вимушена звернутися до суду для захисту прав та інтересів її та малолітньої дитини.

У судовому засіданні позивач вимоги підтримала та пояснила, що квартира АДРЕСА_1 (на даний час Соборності) в смт. Козелець, Чернігівської області належить їй та Відповідачу на праві спільної сумісної власності у рівних частках по ?, та в натурі не поділена.

Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Відповідач у судове засідання не зявився, подавши відзив на позовну заяву, у якому вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В обґрунтування послався на те, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Обєкт нерухомого майна квартира АДРЕСА_1 (на даний час Соборності) в смт. Козелець, Чернігівської області належний як йому, так і Позивачу. При цьому Позивач безперешкодно користується ? частиною належного коридору, кухні, та туалету (ванної кімнати), так, як ні його частка, а ні частка ОСОБА_1 не виділені в натурі.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності.

У судовому засіданні встановлені такі факти і відповідні ним правовідносини:

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 02 листопада 2003 року, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_3;

відповідно до договору купівлі продажу р.№2245 від 14.06.2005 року ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_2;

ОСОБА_6 народився 03 березня 2010 року. Відповідно до Свідоцтва про народження ОСОБА_7 1-ЕЛ № 086660 його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_8;

рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 19 квітня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було розірвано;

згідно технічного паспорту на квартиру № 2 у житловому будинку № 46 по вул. Комсомольська (Соборності), смт. Козелець, Чернігівської області від 19 січня 2016 року ? частка даної квартири належить ОСОБА_8;

29 листопада 2017 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, після чого остання змінила прізвище на ОСОБА_9;

згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №120342225 від 12.04.2018 року власником ? частки квартири № 2 у житловому будинку № 46 по вул. Комсомольська (Соборності), смт. Козелець, Чернігівської області є ОСОБА_8. Підставою виникнення права власності є рішення Козелецького районного суду Чернігівської області;

згідно акту від 21 вересня 2016 року, складеного комісією у складі депутата селищної ради ОСОБА_7 та жителів смт. Козелець ОСОБА_10 і ОСОБА_11 у квартирі АДРЕСА_3 проживає ОСОБА_8 разом з дитиною ОСОБА_6. За спільною домовленістю колишнього подружжя кімната 1 площею 17,6 кв.м. використовується для проживання дружини, а кімната № 2 площею 16,1 кв.м. для проживання чоловіка. При цьому коридор, кухня, санвузол перебувають у спільному користуванні сторін. ОСОБА_3 у квартирі не проживає з 2016 року. Спір щодо проживання дитини відсутній.

Заслухавши позивача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Козелецька селищна Чернігівської області про захист права на житло шляхом визнання права постійного проживання та користування житловою кімнатою, встановлення безстрокового житлового сервітуту, задоволенню не підлягає із наступних підстав:

Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Статтею 404 ЦК України передбачено право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном, яке полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, звязку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Право власності не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/, належить їм на праві спільної власності /спільне майно/.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Отже, як витікає з норм казаної статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов'язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Вказане свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Під час розгляду справи судом встановлено, що квартира № 2 у житловому будинку № 46 по вул. Комсомольська (Соборності), смт. Козелець, Чернігівської області належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках по ?, які не виділялися в натурі та реальний поділ між співвласниками не проводився. Квартира використовується Позивачем та Відповідачем за їх домовленістю. Відповідач ОСОБА_3 з лютого 2016 року квартирою не користується. Позивачем та представником позивача не доведено, яким саме чином Відповідач створює умови, які унеможливлюють або утруднюють використання Позивачем належним майном (частиною квартири) та порушують права дитини. Погіршення стосунків між сторонами не є сама по собі підставою для зміни обсягу права ОСОБА_3 на користування житловим приміщенням за відсутності укладених між сторонами відповідних угод чи передбачених законом підстав.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог у звязку з необґрунтованістю, безпідставністю та відсутністю правових підстав.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 315, 356, 357, 358, 401, 402, 404 ЦК України, суд,-

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Козелецька селищна Чернігівської області про захист права на житло шляхом визнання права постійного проживання та користування житловою кімнатою, встановлення безстрокового житлового сервітуту відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя