АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 645/2840/17

провадження № 22-ц/790/3277/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів - Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.

за участю секретаря Бойко А. О.,

розглянув в порядку спрощеного провадження в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року (суддя Бондарєва І.В.)

по цивільній справ № 645/2840/17за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, треті особи: Департамент реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_6,-

встановив:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнення, просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_2 посилаючись на порушення відповідачами прав та інтересів позивача як власника житла.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 05.07.2001 року відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» ОСОБА_1 та ОСОБА_6 видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1. Відповідачі проживають у квартирі №2, яка є самовільною будівлею. Оскільки за даними будинкової книги у АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а відповідачі з 1998 року за адресою: АДРЕСА_2 - не проживають, не є членами сім'ї позивача, тому вони не мають підстав для користування житловим приміщенням та реєстрації за вказаною адресою.

В судовому засіданні позивач та його представник - ОСОБА_8 позовні вимоги підтримали.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє від себе та в інтересах ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_9 проти позовних вимог заперечували.

Рішенням Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02.04.2018 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що для задоволення позову є всі підстави.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 8 Загальної декларації прав людини передбачено, що кожна людина має право на ефективне відновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення його основних прав, наданих їй конституцією або законом.

В силу статті 17 Загальної декларації прав людини кожна людина має право володіти майном як одноосібно, так і спільно з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частина 2 статті 15 ЦК України встановлює, що одним із засобів захисту цивільного права є його визнання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

При цьому необхідно встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Матеріалами справи встановлено, згідно даних технічного паспорту, складеного станом на 04.03.2001 року, та технічного паспорту виготовленого станом на 29.03.2005 року, домоволодіння АДРЕСА_2 складається з житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими на земельній ділянці площею 597 кв.м., та розподілено на дві частини: квартиру №1 та квартиру №2, приміщення якої є самовільно збудованими (а.с.50, 67, 107).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації ВАТ «Турбоатом» 05.07.2001 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідачі ОСОБА_2 з 24.04.1972 року, ОСОБА_3 з 30.06.1998 року, ОСОБА_4 з 30.06.1998 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, ОСОБА_5 за вказаною адресою не зареєстрований (а.с. 101, 113-115, 157).

Згідно довідки адміністрації Немишлянського району № 1222-05 від 23.05.2017 року та даними будинкової книги позивач ОСОБА_1, його син ОСОБА_6 та дружина позивача ОСОБА_7 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

Будинок та земельна ділянка розподілені на дві частини, кожна з яких має окремий вхід: родина позивача користується виходом на вул. Смілянська, а родина ОСОБА_5 - на вул. Каховську, приміщеннями квартири №1 користується родина позивача, а приміщеннями квартири №2 - відповідачі.

Відповідно дост. 6 Житлового кодексу Української РСР, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду врегульовано положеннями глави 2 ЖК України.

Статтями 71,72 вказаної глави ЖК передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно встановлених обставин справи ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 та постійно проживають за цією адресою в квартирі №2, мають окремий особовий рахунок для оплати наданих комунальних послуг. Відповідач ОСОБА_5 в будинку не зареєстрований.

Посилання в апеляційній скарзі на правову позицію ВСУ викладену в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки право власності позивача з боку відповідачів не порушено.

Крім того, за змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом розгляду суду першої інстанції та зазначеним доводам дана належна оцінка, висновків суду вони не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

У зв'язку з чим, колегія суддів дійшла до висновку, що правові підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 367, 368, 371, п.1. ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384, ст. 389 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І. С. Сащенко

Судді А.І. Овсяннікова

І.П. Коваленко