Справа № 615/855/18
Провадження № 2/615/391/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Валки

Валківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді Товстолужського О.В.,

при секретареві Неділько І.О.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відритому судовому засіданні в загальному провадженні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

05 червня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому вимагає стягнути із ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 20.02.2008 року у розмірі 27748 грн. 48 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 20.02.2008 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду підписавши заяву разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку». Відповідач зобовязань за кредитним договором щодо погашення кредиту не виконує, в звязку з чим станом на 17.05.2018 року має заборгованість 27748 грн. 48 коп.

Позивач вимагає стягнути із відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 20.02.2008 року у розмірі 27748 грн. 48 коп.

Представник позивача в судове засідання не зявилась, проте разом з позовною заявою подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_1, в судовому засіданні заперечила проти позову та зазначила, що вимога про стягнення заборгованості по кредиту є необґрунтованою, оскільки позивачем порушено строки позовної давності, як по тілу кредиту, так і по процентам за користування кредитом, штрафами та пенею, тобто необхідно застосувати строки загальної та спеціальної позовної давності. При цьому, неустойка разом зі штрафом не можуть бути застосовані, так як двічі не можна притягати до відповідальності за одне й те саме порушення.

12.09.2018 року відповідач подала відзив на позов, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі у звязку з пропуском строку позовної давності. Кредитну карту ще на початку 2013 року в ОСОБА_2 викрали із сумки разом з документами в м. Харків, та з того часу вона перестала користуватися карткою та не здійснювала ніяких операцій по картці. Ніяких повідомлень від банку про наявність заборгованості вона не отримувала, а тому вважала, що картка більше не обслуговується зі сплином терміну її дії. ОСОБА_2 вирішила, якщо термін дій картки вже закінчився і картка відсутня, то вона автоматично анулюється. Відповідач прохала відмовити в позові через його необґрунтованість та пропуск позивачем строку позовної давності. Разом з відзивом на позов відповідач надала суду заяву про застосування до спірних відносин строку позовної давності.

08.10.2018 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якому позивач зазначив, що кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини, на які посилається відповідач, не відповідають дійсності. Крім того, підстав для застосування позовної давності до позовних вимог про стягнення пені немає, оскільки порушення зобовязання триває, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Щодо посилання відповідача на заволодіння коштами з картки третіми особами, то будь-яких звернень про втрату карти з її сторони не було. ОСОБА_2 не подавала заяви до банку про блокування або встановлення в стоп-листі платіжної системи карти. Також, заперечення відповідача про незаконність нарахування одночасно пені та штрафу, яке ґрунтується на ст. 61 Конституції України, є помилковим, оскільки згідно зі ст. 549 ЦК України пеня і штраф є формами неустойки, але не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності.

19.11.2018 року від ОСОБА_2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких остання зазначила, що користувалась кредитною картою ПАТ КБ «Приватбанк» з 20.02.2008 року, строк дії якої становив 4 роки. Згідно розрахунку заборгованості вбачається, 06.10.2015 року нібито вона зарахувала на картку гроші в сумі 367 грн. 44 грн., як погашення заборгованості. Проте з 30.06.2008 року, як зазначила ОСОБА_2, жодних грошових коштів вона не знімала та взагалі жодних операцій не здійснювала. Тому, відповідач вважає, що банком була самостійно проведена операція для штучного переривання строку позовної давності. А також, позивачем безпідставно встановлено подвійну цивільно-правову відповідальність.

28.11.2018 року представник АТ КБ «Приватбанк» надав відповідь на заперечення відповідача, в якій вказав, що заява, підписана позивачем разом з Умовами та Тарифами складають між ним та банком договір. Сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Оскільки банк надав кошти, таким чином, між банком та відповідачем було укладено договір, який ніким неоспорений, а отже є всі законні підстави для стягнення заборгованості. Слід зауважити, що розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди. Тому банк надає виписку по рахунку. Банківська виписка має статус первинного документа. Так, із виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсності. Щодо договірного списання, то згідно з умовами договору. а саме правилам користування платіжною карткою (п.5.6) - "Тримач доручає банку списувати з будь-якого рахунку власника, відкритого в банку, зокрема з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань, у тому числі мінімального обов'язкового платежу. Окрім цього, строк позовної давності для звернення з позовом до відповідача не пропущений, а відтак договір чинний .

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 20.02.2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено договір № б/н, до умов якого остання отримала кредит у розмірі 3000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказані обставини підтверджено наданою до позову копією заяви від 20.02.2008 року, яка містить підпис ОСОБА_2 про ознайомлення її з Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку та які разом становлять договір про надання банківських послуг (кредитний договір). (а.с.10)

Отже, уклавши кредитний договір, сторони погодили його істотні умови, які визначені Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку.

Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 17.05.2018 року становить 27748,48 грн., яка складається з наступного: - 2023,79 грн. - заборгованість за кредитом; - 16741,35 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 7185,79 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1297,55 грн. штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості.(а.с.6-9)

Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як зазначила відповідач, з 2013 року вона не здійснювала ніяких операцій по сплаті кредиту, оскільки її кредитну карту викрали разом з документами, тому вона вважала, що картка більше не обслуговується та термін її дії закінчився.

Згідно копії висновку від 15.05.2015 року затвердженим начальником Комінтернівського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, 17.04.2015 року близько 14:00 год. на території Кінного ринку м. Харків у ОСОБА_2 невідомі особи викрали з автомобіля сумку з речами та документами серед яких були: паспорт та ідентифікаційний код.

Відповідно до умов Договору, а саме п. 6.11 та п. 6.12, клієнт зобов'язаний інформувати банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІН, або отримання звістки про їх незаконне використання. В триденний термін після усної заяви про втрату картки, ПІН надати письмову заяву в банк, яка повинна містити докладний виклад обставин. (а.с.16)

Суд критично відноситься до інформації про викрадення кредитної карти, оскільки серед переліку документів які викрали, кредитна карта не зазначена та як відомо з матеріалів справи, ОСОБА_2 не повідомила банк про втрату кредитної карти, чим порушила умови договору.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 заявила клопотання про застосування строку позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову повністю.

Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.12.2007 року вбачається, що останній платіж був здійснений 06.10.2015 року в сумі 367,44 грн. та 18.06.2008 року в сумі 420,00 грн.

Відповідач зауважує на тому, що з 30.06.2008 року жодних грошових коштів з кредитної карти не знімала та взагалі не користувалась карткою і жодних операцій не здійснювала, тому вважає, що ця операція була проведена банком самостійно для переривання строку позовної давності.

Позивачем 28.11.2018 року разом з відповіддю на заперечення було надано виписку по рахунку ОСОБА_2, згідно якої встановлено, що 06.10.2018 року було проведено автоматичне погашення простроченої заборгованості в сумі 367,44 грн.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 08.11.2017 року справа № 6-2891цс16, вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. При цьому, не можуть вважатися добровільним погашення боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Отже, суд приходить до висновку, що на погашення боргу 06.10.2015 року в сумі 367,44 грн. волевиявлення боржника не було, тому не можна починаючи з листопада 2015 року (тобто невнесення чергового платежу) рахувати строк позовної давності.

В Постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Оскільки останній раз, коли сплачувала грошові кошти ОСОБА_2 на погашення заборгованості було здійснено 18.06.2008 року, тому саме з липня місяця 2008 року (тобто невнесення чергового платежу) розпочався перебіг строку загальної позовної давності та протягом трьох років позивач мав право звернутись до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Зважаючи на зазначене, до суду з даним позовом позивач звернувся 05.06.2018 року, в той час як мав його подати до 31 липня 2011 року.

Таким чином, аналізуючи вище викладене та те, що відповідач ОСОБА_2 вимагала застосувати строк позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 128, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. ст. 253, 256, 257, 526, 530, 1048, 1049, 1054, 1218, 1282 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити повністю.

Повний текст рішення складено 07 грудня 2018 року.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Валківський районний суд Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Харківського апеляційного суду або через Валківський районний суд Харківської області.

Суддя О.В. Товстолужський