Постанова

Іменем України

08 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 202/5268/15-ц

провадження № 61-20822св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної в місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлєва Інна Миколаївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_8 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року у складі судді Бєльченко Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року у складі суддів: Пищиди М. М., Деркач Н. М., Глущенко Н. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування Індустріальної районної в місті Дніпропетровську ради, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Яковлєва І. М. про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Позовна заява мотивована тим, що з 08 січня 2000 року до 02 вересня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 виїхала до м. Макіївки Донецької області, де створила нову сім'ю, а він разом з малолітнім сином залишився проживати у належній їй на праві особистої приватної власності квартирі АДРЕСА_1.

З метою продажу цієї квартири відповідачка 16 квітня 2013 року без його відома зняла з реєстрації місця проживання їх спільного сина, про що йому стало відомо лише 09 жовтня 2014 року. Проте син з моменту народження і на час звернення до суду з цим позовом проживає з ним у цій квартирі.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року визнано протиправними дії Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_9 з реєстрації місця проживання та зобов'язано поновити його реєстрацію на АДРЕСА_1.

20 жовтня 2014 року, незважаючи на судовий спір щодо зняття сина з місця реєстрації, відповідачка всупереч вимогам статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» за договором купівлі-продажу відчужила квартиру ОСОБА_6, у зв'язку із чим позивач на підставі частини шостої статі 203, статті 215 ЦК України просив суд визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним, як такий, що укладений без попередньої згоди органу опіки та піклування.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської від 07 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 06 квітня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської від 07 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1, укладений 24 жовтня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, Яковлєвою І. М., зареєстрований в реєстрі за номером 2755. Вирішено питання судового збору.

Судові рішення мотивовано тим, що після придбання ОСОБА_5 житлового будинку в АДРЕСА_2 та реєстрації ОСОБА_9 за цією адресою, він повернувся в м. Дніпро та, хоча і проживав більшість часу з нянею ОСОБА_11, яка є сусідкою по спірній квартирі, завжди мав доступ та право користуватися спірною квартирою, в тому числі і на момент укладання спірного договору. Іншого постійного місця, де мав право проживання ОСОБА_9, 2000 року народження, в м. Дніпрі, немає. Тобто спірна квартира є єдиним місцем проживання в м. Дніпрі, на яке відповідно до закону має право неповнолітній ОСОБА_9.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушенням майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору.

Крім того, зазначала, що судами не встановлено порушення житлових прав та існування перешкод у користуванні спірною квартирою її сином. Також судами не наведено обґрунтування, яким чином договір купівлі-продажу спірної квартири, за наявності згоди ОСОБА_6 на проживання у ній її сина, порушує та звужує обсяг його прав.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 січня 2000 року до 02 вересня 2009 року, від якого мають сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з батьком та був зареєстрований у належній на праві особистої приватної власності ОСОБА_5 квартирі АДРЕСА_1.

16 квітня 2013 року ОСОБА_5 без надання згоди батька дитини, ОСОБА_4, зняла з реєстрації малолітнього сина за цією адресою та 26 квітня 2013 року зареєструвала його у належному їй буд. АДРЕСА_2.

20 жовтня 2014 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_5 відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 про визнання протиправними дій Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_9 з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язання поновити його реєстрацію за вищевказаною адресою, у зв'язку із недотримання процедури заняття з реєстрації, а саме ненадання письмової згоди батька, ОСОБА_4 задоволено.

23 січня 2015 було поновлено реєстрацію неповнолітнього ОСОБА_9 у зазначеній квартирі.

Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин четвертої та п'ятої статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин:

суперечить правам та інтересам дитини;

звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини;

зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення; порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-589цс16).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, урахував наведені норми матеріального права, обґрунтовано посилався на норму частини третьої статті 61 ЦПК України, виходив з преюдиційної обставини, а саме з постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2014 року, якою визнано протиправними дії Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області щодо зняття неповнолітнього ОСОБА_9 з реєстрації місця проживання у спірній квартирі без наявності письмової згоди його батька, та правильно звернув увагу на те, що ОСОБА_9 весь час проживає у спірній квартирі, вона є єдиним місцем його проживання у м. Дніпрі.

Тобто, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24 жовтня 2014 року укладений з порушенням норм діючого законодавства, оскільки посвідчений без отримання дозволу органу опіки і піклування.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5, що ОСОБА_6 не заперечує факт проживання неповнолітнього ОСОБА_9 у спірній квартирі висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. В. Пророк С. П. Штелик