АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1092/18Головуючий по 1 інстанції
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2018 року апеляційний суд Черкаської області в складі:

суддів Бондаренка С. І., Вініченка Б.Б., Храпка В.Д.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Демчика Р.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей Черкаської міської ради про зобовязання надання інформації (документів) про підтвердження цільового витрачання коштів аліментів на утримання дитини на підставі рішення суду, повний текст рішення складено 03 травня 2018 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей Черкаської міської ради про зобовязання надання інформації (документів) про підтвердження цільового витрачання коштів аліментів на утримання дитини на підставі рішення суду, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2015 року з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі ? частина всіх видів заробітків та доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 вересня 2015 року та продовжувати до повноліття особи.

У позивача відсутня заборгованість по сплаті аліментів на утримання дитини.

Проте, вважає, що відповідач ухиляється від виконання обовязку щодо цільового використання коштів на утримання дитини, які отримує в якості аліментів на підставі судового рішення. Дитина не отримує за рахунок аліментних коштів належного харчування та належного догляду, зокрема в частині придбання сину належного одягу, тощо.

Відповідач безвідповідально відноситься до витрачення грошових коштів, які отримує в якості аліментів, використовує ці кошти безконтрольно, не за цільовим призначенням, розпоряджається такими коштами на власний розсуд та фактично не в інтересах малолітньої дитини, як власника.

Позивач у серпні 2016 року та жовтні 2017 року звертався до Служби у справах дітей Черкаської міської ради про проведення перевірки щодо цільового використання відповідачем аліментних коштів на утримання сина, на що йому було надано відповідь про те, що органом опіки та піклування не виявлено фактів нецільового використання громадянкою ОСОБА_6 аліментних коштів.

На підставі викладеного позивач просив суд зобовязати ОСОБА_4 надавати щомісячно ОСОБА_3 повну інформацію з підтверджуючими документами про витрачання аліментних грошових коштів за попередній місяць, отриманих на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2015 року у цивільній справі № 711/8808/15-ц.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необґрунтованість та протиправність, неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зокрема зазначає, що він довів суду обставини, які мають значення для розгляду справи, проте суд першої інстанції необґрунтовано не задовольнив його вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме стосовно нецільового витрачання матір'ю дитини аліментів, які стягуються з позивача. У законодавстві відсутня норма права яка надавала б позивачу право вимагати від відповідача щомісячного звіту щодо витрачання аліментів, а тому позивачем обрано неправильний порядок захисту права.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16 листопада 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_8, аліменти в розмірі ? частина всіх видів заробітків та доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 16 вересня 2015 року та продовжувати до повноліття дитини.

На даний час відповідач має прізвище ОСОБА_4.

Доводи апелянта про нецільове використання аліментів відповідачем є безпідставними і недоведеними, оскільки матеріали справи не містять відповідних і належних доказів цих доводів.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім'я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Обов'язок щодо перевірки цільового використання аліментів лежить на органах опіки та піклування, які здійснюють відповідну перевірку за заявою платника або за власною ініціативою (ч.1 ст.186 СК України), куди позивач з цього приводу звертався та отримав відповідь про те, що факти нецільового використання громадянкою ОСОБА_6 аліментних коштів не виявлені (а.с.13).

Виключного переліку того, на що повинні витрачатися грошові кошти законом не встановлено, але вони повинні бути спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, таких як харчування, лікування, гігієна, одяг, придбання речей необхідних для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вказана норма права встановлює обовязок особи яка звертається до суду, надати перш за все докази,що її право порушене.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд, у відповідності до приписів ст.264 ЦПК України, встановлює чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджували б нецільове витрачання аліментів.

Посилання апелянта на частину 2 статті 13 ЦПК України, є необґрунтованим, вказаною нормою встановлено право суду збирати докази, а не обовязок, що не звільняє позивача від обовязку доказувати. Окрім цього в предмет доказування входить саме нецільове витрачання аліментів, тому позивач мав би вказати на наявність доказів які підтверджують вказану обставину, оскільки неможливо отримати те, чого не існує.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Вказаною нормою права, встановлений фундаментальний принцип права фізичної особи, за яким, вона не може бути примушена робити те, що не передбачено законом.

В законодавстві України відсутня норма, яка зобовязувала б отримувача аліментів щомісячно надавати платнику повну інформацію з підтверджуючими документами, про їх витрачання.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на аналогію закону та аналогію права, передбачену статтею 8 ЦПК України,в редакції, яка діяла на час подачі позову.

Однак частиною 3 статті 3 ЦПК України, діючого на час ухвалення судом першої інстанції рішення, встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 9 статті 10 ЦПК України встановлено, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Питання порядку контролю витрачання аліментів, врегульовано СК України, в звязку з чим, аналогія права чи аналогія закону не підлягає застосуванню.

Передбачаючи можливість того, що отримувач аліментів, буде розпоряджатись аліментами не в інтересах дитини, законодавець встановив і відповідний спосіб захисту.

Так згідно частин 1,2 статті 186 СК України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів.

У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Враховуючи специфіку сімейних відносин які складаються з особистих немайнових та майнових прав і обовязків (стаття 1 СК України), такий спосіб був обраний з метою недопущення порушення права на приватне і сімейне життя яке захищено в тому числі і статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Невиконання або неналежне виконання органом державної влади чи органом місцевого самоврядування покладених на нього обовязків, тягне за собою право на захист у особи від таких дій (бездіяльності) щодо цього органу, але не надає права особі захисту від іншої фізичної особи, яка жодних дій (бездіяльності) не вчиняла, а з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України, як передбачено статтею 186 СК України, позивач не звертався.

Безпідставним є посилання апелянта на те,що до нього було застосовано непряму форму дискримінації.

Відповідно до п.3 частини 1 статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

В даній справі однаково застосовано норми доказування, спосіб захисту порушеного права та спосіб контролю за витрачанням аліментів, тому відсутні будь-які ознаки щодо менш сприятливих умов або становище порівняно з іншими особами.

Оскільки справа вирішена судом першої інстанції правильно, інші порушення норм процесуального права, на які вказує апелянт, не є обовязковою підставою скасування рішення (ч.ч.2,3 ст.376 ЦПК України), суд апеляційної інстанції, не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375,381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Служба у справах дітей Черкаської міської ради про зобовязання надання інформації (документів) про підтвердження цільового витрачання коштів аліментів на утримання дитини на підставі рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 09 липня 2018 року.

Судді