Провадження № 22-ц/780/2971/18 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 33 22.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 серпня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі суддів:

головуючого судді: Суханової Є.М.,

суддів: Мережко М.В., Лівінського С.В.,

розглянувши справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Томашгородський щебеневий завод» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Томашгородський щебеневий завод», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна», про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Томашгородський щебеневий завод» про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обгрунтування позовної заяви вказувала, що працівником підприємства ОСОБА_4 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди їй було завдано збитків. Зазначала, шо під час дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено її паркан та нанесено збитків на 30 000 грн. відповідно до кошторису на ремонт огорожі, розташований за адресою: АДРЕСА_1. Пошкоджений внаслідок дорожньо-транспортної пригоди паркан належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нею побудований за особисті грошові кошти і є складовою частиною нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці. Заявлену претензію про добровільне відшкодування матеріальних збитків під час ДТП відповідач залишив без задоволення.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_3 з посиланням на вимоги ст. ст. 1172, 1187, 1192 ЦК України, просила стягнути на її користь з відповідача Приватного акціонерного товариства «Томашгородський щебеневий завод» заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Томашгородський щебеневий завод» на користь ОСОБА_3 30000 грн. матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Томашгородський щебеневий завод», на користь ОСОБА_3 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 640 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Приватним акціонерним товариством «Томашгородський щебеневий завод» було подано апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв'язку з тим, що при постановленні рішення Києво-Святошинським районним судом було порушено норми матеріального та процесуального права, окрім того висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не прийняв до уваги, що позивачем не надано жодного доказу про те , що пошкоджений паркан є її власністю.

А тому просить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року, скасувати та ухвалити нове рішення , яким відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги , вважає, що вона обґрунтована та підлягає задоволенню.

Колегією суддів встановлено,що ОСОБА_4 19 травня 2016 року о 10 год., керуючи автомобілем (самоскидом) «МАЗ-5551», державний номерний знак НОМЕР_4, який належить на праві власності ПАТ «Томашгородський щебеневий завод», та рухаючись по АДРЕСА_1, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, не дотримався безпечного інтервалу та дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілями «Вольксваген», державний номерний знак АА державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_5, «Рено», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_6, «Опель», державний номерний знак НОМЕР_3, під керуванням водія ОСОБА_7, що призвело до механічних пошкоджень всіх транспортних засобів. Своїми діями ОСОБА_4 порушив вимоги п. п. 12.3., 13.1., 2.3 (б) Правил дорожнього руху України.

Постановою судді Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340 грн.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення виходив з того, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 січня 2015 року серії НОМЕР_6 земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5, цільове призначення для будівництва та обслуговування об»єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування площею 0,1259 га, на праві приватної власності належить ОСОБА_3.

Згідно відомостей локального кошторису, складеного ТОВ Будівельна компанія «МВС», витрати на відновлення зламаної огорожі становлять 30 212 грн. а отже суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з відповідача цієї суми.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів погодитись не може.

Право на відшкодування шкоди, завданої майну фізичної та юридичної особи, згідно з вимогами ч.З ст.386 ЦК України має власник, що не враховано судом першої інстанції при ухваленні рішення.

Суд, першої інстанції порушивши вимоги ст. 386 ЦК України, не взяв до уваги того факту і не врахував, що позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що пошкоджений паркан є його власністю, де саме він розташований і який він мав вигляд до пошкодження, та помилково вважав встановленою дану обставину, яка має значення для правильного вирішення справи.

В матеріалах справи є копія свідоцтва на право власності на нерухоме майно, де вказано як об'єкт нерухомості включно земельну ділянку для будівництва та обслуговування об'єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування 0,1259 га. Будь-яких інших документів, які підтверджують право власності саме на паркан, як майно, який був пошкоджений, позивачем не надано.

Однак колегія суддів вважає, що паркан не є частиною земельної ділянки, а відноситься до майна, на який повинні бути відповідні документи, які позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні.

Окрім того матеріали справи не містять жодного документального підтвердження, яке б свідчило про місце розташування паркану і його приналежності до земельної ділянки яка належить ОСОБА_3.

Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з роз'ясненнями наведеними у п.9 постанови Пленуму ВС України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6 при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу Відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну.

Аналогічна правова позиція наведена у п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, при визначені розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Позивачем надано кошторисні розрахунки на проведення робіт, де замовником вказано ФОП ОСОБА_3, назва об'єкта: Готельний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1». У переліку робіт, згідно локального кошторису № 2-1-1, вказано не лише роботи по відновленню огорожі, а й інші роботи по будівництву готельного комплексу, який не був пошкоджений; роботи, які не зрозуміло чи дійсно були необхідні для відновлення пошкодженої огорожі та не підтверджено жодними доказами реальність понесених витрат позивачем: не надано актів про виконання підрядних робіт про їх вартість, платіжних документів на підтвердження оплати виконаних робіт, актів оцінки спричиненої шкоди тощо.

Колегія суддів вважає, що позивачем не підтверджено належними доказами реальну вартість втраченого майна, або ж робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, а отже позовні вимоги позивача є безпідставними та не обгрунтованими, чого не було враховано судом першої інстанції при вирішенні справи та порушено ст.ст. 22, 1192 ЦК України, а дана обставина залишилась недоведеною.

Проаналізувавши викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про правовий статус паркану та його приналежності до земельної ділянки позивача ,та не доведено реальну вартість збитків.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. З ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7,10, 12, 352, 354, 356, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів-

П О С Т А Н О В И ЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Томашгородський щебеневий завод» задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 квітня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Томашгородський щебеневий завод», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна», про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: