Справа № 369/8839/18
Провадження № 2/369/3266/18
РІШЕННЯ

Іменем України

26.10.2018 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді: Дубас Т.В.,

при секретарі Раситюк М.П.,

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про розірвання договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом своїх прав з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 13 травня 2015 року вона за згодою свого чоловіка ОСОБА_3 подарувала своїй доньці - ОСОБА_1 грошові кошти на покупку власного житла в сумі 700 000,00 грн. Як вони сподівались і домовлялись з донькою, остання мала би про них піклуватися належним чином. Вказаний факт підтверджується дарувальною листівкою на її день народження та документами на купівлю квартири. Фактично між ними було укладено договір дарування . На момент укладення договору він відповідав справжній волі її та її чоловіка. Відповідачка обіцяла піклуватись про свого батька так, як йому необхідно відвідувати лікарів у м.Києві. Донька щомісячно повинна була відвозити батька до лікарні. Позивач особисто не мала такої можливості через стан здоров'я, оскільки в січні 2015 перенесла операцію і не могла повноцінно доглядати за чоловіком. Після вказаного дарунку, донька вступила у перемовини із забудовником та 29 травня 2015 року перерахувала кошти згідно договорів № В-15/1/3/-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру та деривативу від 29.05.2015 р. за квартиру за адресою: АДРЕСА_1. У подальшому 06 липня 2015 року донька переуклала договори № В- 15/1/3/-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру та деривативу від 06.07.2015 р. за квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Весь цей час та у подальшому Відповідач належним чином виконувала наші домовленості, допомагала батькові із відвідуванням лікарів, купувала продукти, ліки і допомогла по господарству. Два-три рази на місяць відвідувала батьків. Приблизно півроку тому їх стосунки з відповідачкою почали поступово погіршуватися. Донька перестала піклуватись про батьків, не відвідує та не допомагає, таким чином порушила узгоджені домовленості. Окрім того, зазначила, що на час дарування коштів вона та чоловік за станом здоров'я не мали можливості прибути до нотаріуса, оскільки їм був рекомендований постільний режим.

Тому просила суд визнати договір дарування укладений 13.05.2015 року, яким ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 700 000,00 грн дійсним; розірвати договір дарування грошових коштів від 13.05.2015 року та зобов'язати ОСОБА_1 повернути дарунок - грошові кошти в сумі 700 000,00 грн в натурі ОСОБА_2

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30.07.2018 року відкрито загальне позовне провадження у зазначеній цивільній справі та призначено підготовче засідання на 20 серпня 2018 року.

17 серпня 2018 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 на позовну заяву, в якому відповідач зазначила, що 13.05.2015 року батьки подарували їй грошові кошти у розмірі 700 000,00 грн на день народження, за які у майбутньому вона придбала нерухомість. 29 травня 2015 року перерахувала кошти згідно договорів № В-15/1/3/-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру та деривативу від 29.05.2015 р. за квартиру за адресою: АДРЕСА_1. У подальшому 06 липня 2015 року вона переуклала договори № В-15/1/3/-МП купівлі-продажу майнових прав на квартиру та деривативу від 06.07.2015 р. за квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Таким чином договір дарування був виконаний належним чином, вона витратила грошові кошти як і обіцяла батькам. Вона прийняла подарунок та домовилась з Позивачем, що буде піклуватись про своїх батьків, оскільки в них є проблеми зі здоров'ям. Однак з часом у мене не вистачало часу виконувати свої обов'язки належним чином, оскільки має неповнолітню дитину та сім`ю. Позивачу постійно звинувачує її у невиконанні обіцянки, у результаті чого Позивач взагалі просить повернути вказані кошти. Проти позову заперечує частково оскільки умови договору були виконанні належним чином та всі додаткові домовленості були виконанні. Про факт підтвердження виконання договору є чеки оплати за квартиру та підписаний договір купівлі-продажу квартири від 06.07.2015 року. Тому просила суд відмовити частково в позовних вимогах в частині розірвання договору дарування.

21 серпня 2018 року до суду надійшли письмові пояснення ОСОБА_4, в яких зазначив, що 13 травня 2015 року він з позивачем подарували своїй доньці ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, грошові кошти на покупку власного житла в сумі 700 000 тис. грн. Як вони сподівались і домовлялись з донькою, вона мала б піклуватись про них належним чином. Вказаний факт підтверджується дарувальною листівкою на її день народження та документами на купівлю квартири. Донька обіцяла піклуватись про них, супроводжувати його до лікарів, оскільки Позивач не має фізичної можливості супроводжувати його до лікарів. Так як дружина сама в січні 2015 перенесла складну операцію. Відповідач виконувала свої обов'язки весь час належним чином до сварки з Позивачем. Щодо факту договору дарування коштів зауважив, що дійсно доньці потрібні були кошти на придбання квартири і вони як батьки звісно допомогли їй в цьому, однак не оформили це все як це потрібно у зв'язку із здоров'ям. Тим паче вони проживаємо в невеликому населеному пункті, не кожен нотаріус захоче прибути за домашньою адресою.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.09.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явилась, направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач заперечувала проти позову в частині розірвання договору дарування, проти задоволення решти позовних вимог не заперечувала.

У судове засідання третя особа ОСОБА_3 не з'явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направив до суду письмові пояснення по суті спору.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Правовідносини, що виникли між сторонами у справі регулюються нормами Цивільного кодексу України .

З матеріалів справи та пояснень відповідача встановлено, 13 травня 2015 року позивач ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_3 вирішили зробити доньці подарунок, а саме подарувати ОСОБА_1 грошовів кошти в сумі 700 000,00 грн на купівлю власного житла, що вбачається із подарункової листівки (а.с.5-6).

Стаття 76 ЦПК України визначає що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 81 ЦПК України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Пунктами 3, 5, 6 ст. 3 ЦК України встановлені загальні засади цивільного законодавства, а саме свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі статтею 627 ЦК України (свобода договору) встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 639 ЦК України, встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 719 ЦК України встановлено, що договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно.

Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 р. № 15-93, терміни, що використовуються в цьому Декреті, мають таке значення:"валютні цінності", це валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Згідно зі ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Дарувальник, який передав річ підприємству, організації транспорту, зв'язку або іншій особі для вручення її обдаровуваному, має право відмовитися від договору дарування до вручення речі обдаровуваному. Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

За приписами ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Всупереч вказаним вимогам, ОСОБА_2 не доведено, що вона вчиняла будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити цей договір (зверталася до нотаріуса, надсилала відповідачеві повідомлення із вказівкою часу та місця, куди необхідно з'явиться відповідачеві для нотаріального посвідчення договору). Сам факт визнання відповідачкою в судовому засіданні пред'явлених до неї позовних вимог не є правовою підставою для невиконання сторонами вимог ч. 5 ст. 719 ЦК України і не позбавляє сторін можливості укласти договір дарування грошових коштів із дотримання вимог цієї норми права.

Так, положеннями ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1959р (ратифіковано Україною 17.07.1997р) визначено, що кожен, чиї права, свободи, визнані в Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Верховний суд України у постанові від 12.06.2013 року по справі №6-32цс13 зробив наступний висновок,що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55,124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захист, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України (ст.8,9) та Конвенції мають вищу юридичну сил, а обмеження матеріального права суперечить цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст.16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту,тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його правопорушення та наслідком, спричиненим порушенням.

Разом з тим, позивачем в ході судового розгляду позивачем не надано належного підтвердження про порушення свого цивільного права, за захистом якого він змушений був звернутись до суду.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 220, 638, 639, 719, 722 ЦК України та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 76-82, 141, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 про розірвання договору дарування - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, до Київського апеляційного суду або через Києво-Святошинський районний суд Київської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 01 листопада 2018 року.

Суддя: Дубас Т.В.