Справа № 368/1302/17
Рішення

Іменем України

"15" червня 2018 р. року Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Іванюти Т.Є.

при секретарі Редька О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кагарлику справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Державний нотаріус Ржищівської міської нотаріальної контори про застосування наслідків нікчемності правочину,-

встановив :

Позивачка звернулася до суду з даним позовом, який уточнила в судовому засіданні, посилаючись на те, що 29.06.2013 р. помер її дід ОСОБА_3, за життя якому, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №523148 від 26.01.2006 р. належала земельна ділянка площею 15,2217 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району.

У померлого ОСОБА_3 із спадкоємців першої черги був син ОСОБА_4, який помер ще до відкриття спадщини батька, а саме 12.09.2009 року.

Після смерті ОСОБА_4 із спадкоємців першої черги залишилась його дочка ОСОБА_1, тобто вона - позивач.

Враховуючи те, що батько позивача ОСОБА_4 помер ще до відкриття спадщини ОСОБА_3, вона, як онука, успадковує частку спадщини діда, яка належала б за законом батькові, якби він був живими на час відкриття спадщини.

У звязку зі смертю діда ОСОБА_3 позивач у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк звернулась до Ржищівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини свого діда ОСОБА_3, у зв'язку з чим державним нотаріусом було заведено спадкову справу.

Однак, після звернення із заявою про прийняття спадщини нотаріус повідомила позивачу, що дідом ОСОБА_3 20.11.2010 року складено заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №3705.

Відповідно до вищезазначеного заповіту, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: усі земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Жовтневої сільської ради та на майновий пай, заповів ОСОБА_2.

За життя ОСОБА_3 нічого не повідомляв Позивачу про те, що склав заповіт на відповідача.

А тому позивач вважає заповіт нікчемним, так як в 2005-2006 році ОСОБА_3 збив автомобіль, в результаті чого останній потрапив до лікарні. В 2009 році в ОСОБА_3 стався напад інсульту, після чого він в черговий раз потрапив до лікарні. В результаті вказаних подій в ОСОБА_3 було порушено рухливі та психічні функції. Так, ОСОБА_3 не міг тримати в руках тонкі невеликі предмети - ложки, вилки, ножі, ручки, олівці; не сприймав обєктивно дійсність, не розумів де він перебуває, не впізнавав рідних, не міг чітко висловити свою думку тощо. Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_3 не мав фізичної можливості підписати заповіт від 20.11.2010 р.; не сприймав обєктивно дійсність та, відповідно, не усвідомлював значення своїх дій, а тому говорити про формування вільного волевиявлення та вчинення дій, які б відповідали внутрішній волі ОСОБА_3 не видається можливим.

Разом з тим, станом на 20.11.2010 р. ОСОБА_3 перебував у Ржищівському геріатричному пансіонаті, до якого потрапив 10.11.2010 р., а заповіт посвідчено в приміщенні Ржищівської нотконтори.

Отже позивачка вважає, що є всі підстави для встановлення нікчемності заповіту ОСОБА_3 від 20.11.2010 p., який не був підписаний заповідачем та був посвідчений державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 поза межами приміщення державної нотаріальної контори.

Порушення прав Позивача полягає у тому, що нікчемним заповітом вона позбавлена права отримати спадщину свого діда, оскільки у разі відсутності заповіту Позивач, відповідно до ст. 1266 Цивільного кодексу України, успадкувала б ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові ОСОБА_4 якби він був живим на час відкриття спадщини.

А тому просить визнати заповіт ОСОБА_3 від 20.11.2010 p. нікчемним.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, а також просять визнати поважними причини пропущення строку позовної давності посилаючись на те, що позивачка звернулась до Кагарлицького райсуду з позовом про визнання заповіту недійсним 03.10.2013 року. Дана справа розглядалась тривалий час з 08.10.2013 року по 05.04.2016 року, але не було досліджено всі докази. Також ОСОБА_1 станом на 2013 рік було 20 років, вона ніде не працювала в зв"язку з вагітністю та народженням дитини і не мала власного доходу, перебувала на утриманні своєї матері пенсіонерки. Батько дитини позивачки коштів на утримання дитини не надає, а тому вона є одинокою матір"ю, отримує соціальну допомогу як малозабезпечена сім"я. Під час розгляду справи в суді проводилась почеркознавча експертиза та оплачувались послуги адвоката. В 2016 році народила другу дитину, через відсутність фінансової можливості здійснювати оплату всіх необхідних витрат, вона написала заяву про залдишення позову без розгляду.

Відповідач проти позову заперечив і суду пояснив, що позивачка не спілкувалась з дідом ОСОБА_3, від доглядав його, влаштував до Ржищівського геріатричного пансіонату, де провідував. Також, за ініціативою ОСОБА_3, останній склав заповіт у приміщенні Ржищівської міської нотаріальної контори , куди він його привіз. Дід був психічно здоровим чоловіком, позивачка до нього не наавівдувалась, не догладала, за ним був закріплений соціальний працівник. А тому просить в позову відмовити та застосувати наслідки спливу позовної давності.

Третя особа Державний нотаріус Ржищівської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 проти позову заперечила і суду пояснила, що вона дійсно посвідчувала заповіт ОСОБА_3 в приміщенні Ржищівської міської нотаріальної контори. Влевиявлення ОСОБА_3 було вільним і відповідало його волі, він був дієздатним, розумів значення своїх дій, особисто поставив свій підпис на заповіті. Ввважає позов не обгрунтованим, а також просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності, поскільки ОСОБА_1 дізналась про наявність заповіту при подачі нею заяви про прийняття спадщини - 27.09.2013 року. Також вона зверталась до суду з позовом про визнання заповіту недійсним в 2013 році.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з слідуючих підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 29.06.2013 р. помер дід позивачки ОСОБА_3, який знаходився на повному державному забезпеченні в Ржищівському геріатричному пансіонаті з 10.11.2010 року.

За життя гриценку М.М. , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №523148 від 26.01.2006 р. належала земельна ділянка площею 15,2217 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Жовтневої сільської ради Кагарлицького району.

У померлого ОСОБА_3 із спадкоємців першої черги був син ОСОБА_4, який помер ще до відкриття спадщини батька, а саме 12.09.2009 року.

Після смерті ОСОБА_4 із спадкоємців першої черги залишилась його дочка ОСОБА_1, тобто позивач по даній справі.

Враховуючи те, що батько позивача ОСОБА_4 помер ще до відкриття спадщини ОСОБА_3, позивачка, як онука, успадковує частку спадщини діда, яка належала б за законом батькові ОСОБА_4, якби він був живими на час відкриття спадщини.

У звязку зі смертю діда ОСОБА_3 позивач у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк, а саме 27.09.2013 року звернулась до Ржищівської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини свого діда ОСОБА_3, у зв'язку з чим державним нотаріусом було заведено спадкову справу №118/2013.

Під час звернення Позивачки із заявою про прийняття спадщини 27.09.2013 року, нотаріус ОСОБА_5 в цей же день повідомила позивачу, що дідом ОСОБА_3 20.11.2010 року складено заповіт, який посвідчений нею - державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №3705.

Відповідно до вищезазначеного заповіту, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: усі земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовані на території Жовтневої сільської ради та на майновий пай, заповів ОСОБА_2. Заповіт до його підписання прочитаний заповідачем уголос власноруч підписаний ним у присутності нотаріуса, про що в заповіті здійснено застереження самим заповідачем, а також нотаріусом.

Крім цього, було розяснено зміст ст. 1241 ЦК України про праве обов'язкову частку у спадщині, ст. 1307 ЦК України що до нікчемності заповіту на майно , яке є предметом спадкового договору, ст.. 1254 України що до права заповідача на скасування та зміну заповіту.Особу заповідача було встановлено, дієздатність перевірено, що застережено у тексті заповіту, який посвідчено о 10 годині 40 хвилин 20 листопада 2010 року у місті Ржищів Київської області державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Київської області ОСОБА_5 з проставленням підпису, затвердженого печаткою та реєстрацією його в реєстрі за № 3705, що підтверджується самим заповітом та поясненням нотаріуса.

ОСОБА_2 звернувся до Ржищівської міської державноїнотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини 22.11.2013 року. 26.04.2016 року ОСОБА_2 одержав свідоцтва про право на спадщину за заповітом, згідно якого одержав у спадок земельні ділянки площею 14,0672 га та 1,1545 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Жовтневої сільської ради.

Позивачка ОСОБА_1 27 вересня 2013 року звернулась до Ржищівської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, 29 серпня 2014 року одержала свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого прийняла у спадок земельну ділянку 2,7878 га для товарного сільськогосподарського виробництва на території Ліщинської сільської ради. Дане встановлено на підставі спадкової справи щодо майна померлого ОСОБА_3 №118/2013.

Згідно ксерокопії позовної заяви та пояснень сторін, позивачка ОСОБА_1 звернулась 04.10.2013 року до Кагарлицького райсуду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним . Під час розгляду даної справи була проведена почеркознавча експертиза для встановення факту чи виконаний підпис на заповіті ОСОБА_3, однак виконати експертизу не представилось можливим через те, що зразки підпису не зіставлювані між собою. Ухвалою Кагарлицького райсуду Київської області від 05.04.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Ржищівської міської нотаріальної контори про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду на підставі клопотання ОСОБА_1

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин вважає, що його права і свободи порушенні або порушуються, створено або створюються перешкоди для реалізації або мають місце ущемлення прав та свобод. Кожна особа, згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України та застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 р. визначено право кожного на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить його спір щодо його прав та обов'язків.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Підстави для зупинення або переривання перебігу позовної давності, визначені ст. ст. 263 - 264 цього Кодексу, не належать до категорії поважних причин, оскільки вони безпосередньо визначені законодавцем як підстави для продовження строків позовної давності.

Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання тощо.

За загальним правилом та по аналогії права згідно роз'яснення, які містяться у абз. 6 п. 24 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, згідно з якими поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Крім цього згідно листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Згідно існуючої судової практики суди України вирішують питання поважності причин пропуску строку та визнають поважними: тривалу хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 р. пар. 59), правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропущенням строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично та не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Дана позовна заява подана до Кагарлицького районного суду та зареєстрована канцелярією суду 22 вересня 2017 року. Як вказує позивач, в описовій частині позову, ОСОБА_3 помер 29.06.2013 року, відтак строк для прийняття спадщини ст. 1270 ЦК України визначений у шість місяців та відповідно закінчувався 29 грудня 2013 року.

Заява до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 позивачкою подана 27.09.2013 року, про що вказано в спадковій справі. В цей же день - 27.09.2013 року, від нотаріуса вона дізналась, що дідом ОСОБА_3 20.11.2010 року було складено заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №3705.

Отже, про існування спірного заповіту їй стало відомо 27.09.2013 року, а даний позов поданий до Кагшарлицького райсуду і зареєстрований в канцелярії 22 вересня 2017 року, майже через 4 роки, тобто з пропущенням строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

На підставі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь- фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутні обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України, докази повинні бути належними тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування та відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України сторони зобовязані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання не проводиться до початку розгляду справи по суті.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачкою та її представником не наведено достатньо доказів поважності пропуску строку позовної давності. А посилання на те, що позивачка звернулась до Кагарлицького райсуду з позовом про визнання заповіту недійсним 03.10.2013 року і дана справа розглядалась тривалий час з 08.10.2013 року по 05.04.2016 року, але не було досліджено всі докази. Під час розгляду справи в суді проводилась почеркознавча експертиза та оплачувались послуги адвоката; тому через відсутність фінансової можливості здійснювати оплату всіх необхідних витрат, вона написала заяву про залишення позову без розгляду. Також ОСОБА_1 станом на 2013 рік було 20 років, вона ніде не працювала в зв"язку з вагітністю та народженням дитини і не мала власного доходу, перебувала на утриманні своєї матері пенсіонерки, яка отримувала пенсію в розмірі близько 1000-1300 грн.; батько дитини позивачки коштів на утримання дитини не надає, а тому вона є одинокою матір"ю, отримує соціальну допомогу як малозабезпечена сім"я. В 2016 році народила другу дитину, а тому не вистачало коштів для повноцінного виховання дітей; проживання у будинку матері позивачки, який знаходиться у занедбаному стані через відсутність фінансових можливостей на проведення його ремонту; перебування ОСОБА_1 в 2013 р. на повному утриманні матері - ОСОБА_6; те що мати ОСОБА_1 є пенсіонером та отримувала пенсію в розмірі близько 1000-1300 грн.; відсутність у ОСОБА_1 і матеріальних активів - нерухомості, автомобіля - з якого можна було б отримувати дохід; смерть батька позивача 12.09.2009 р., не можуть бути взяті судом до уваги як поважними причинами в пропуску строків позовної давності.

Поскільки суд не визнав поважними причини пропуску строку позовної давності, а відповідачем та третьою особою до винесення рішення заявлено про застосування спливу позовної давності, то суд вважає що в позові слі відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 256,261,267 ЦК України, суд,-

вирішив :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Державний нотаріус Ржищівської міської нотаріальної контори про застосування наслідків нікчемності правочину, відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст.273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області протягом 30 днів.

Суддя : Т.Є. Іванюта.