Справа № 462/4325/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/7501/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю:ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 -

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4, ОСОБА_6 звернулись із позовом до ОСОБА_2 про визнання за кожним з них права власності на 4/18 частки квартири у АДРЕСА_1 в порядку спадкування.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання права власності задоволено, визнано за ОСОБА_4 право власності на 4/18 частки квартири АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_6 право власності на 4/18 частки квартири АДРЕСА_1.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт, посилаючись на норми ЦК України, яким врегульовано спадкові правовідносини, норми ЦПК України, постанову Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судову практику у справах про спадкування», лист ВССУ від 16.05.2013 року №24-753/04/4-13, В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції розглянув позов за відсутності спадкової справи, не встановив, чи порушені права позивачів і чи саме ОСОБА_2 такі є порушеними. На думку апелянта, судом першої інстанції не встановлено належного відповідача у справі, не встановлено ким і які законні права та охоронювані законом інтереси позивачів є порушеними, і в який спосіб ці права та інтереси мають бути захищені. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивачами не долучено відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, що є підставою для відмови в позові. Вважає, що спосіб захисту права позивачами обраний не вірно, оскільки немає необхідності у визнанні права власності на майно, право власності на яке вже зареєстроване, і яке ніким не оспорюється. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи позивачами подано заяву про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку, передбаченого законом для прийняття спадщини. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки актам ЛКП «Нове», якими підтверджено факт непроживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 з 1996 року, який спростовує твердження позивача ОСОБА_4 про прийняття ним спадщини. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника Гавриш - Каракаптан Г.О. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі прийняли спадщину після смерті батька, ОСОБА_7, оскільки проживали разом зі спадкодавцем на день його смерті, були зареєстровані разом з ним та звернулись 23.03.2011 р. до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, і оскільки позивачі прийняли спадщину після смерті батька - їх частки у спірній квартирі збільшились з 1/6 до 4/18 ( 1/6 +1/18 =3/18 +1/18) за кожним.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданим 13.08.2010 року підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому на день смерті майно.

Матеріалами спадкової справи №882, спадкодавець ОСОБА_7, помер ІНФОРМАЦІЯ_2, підтверджується відсутність заповіту, складеного від імені ОСОБА_7, а відтак спадкування після його смерті здійснюється за законом.

Позивачі, ОСОБА_4, ОСОБА_6, та відповідач, ОСОБА_2, є дітьми померлого ОСОБА_7, що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження, у яких їх батьком записаний ОСОБА_7, а відтак вони є спадкоємцями першої черги за законом. Інших спадкоємців ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції, не встановлено.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина 1 ст. 1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Частина 1 ст. 1273 ЦК України передбачає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу.

З матеріалів спадкової справи №882, заведеної Другою Львівською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, вбачається, що ОСОБА_2 03.12.2010 року, в межах передбаченого законодавством шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини, подав до Другої Львівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину, зазначивши, що інших спадкоємців, крім нього, немає.

Матеріалами спадкової справи підтверджується, що ОСОБА_2 видано свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, ОСОБА_7, на спадкове майно, крім належної на праві власності спадкодавцю спірної частки у квартирі №54 житлового будинку АДРЕСА_1

З матеріалів спадкової справи також вбачається, що позивачі, ОСОБА_4, ОСОБА_6, 23.03.2011 року, звернулися до Другої Львівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, пропустивши передбачений законодавством шестимісячний строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.

Заперечуючи щодо задоволення позову, відповідач посилається на те, що позивачі не прийняли спадщину, оскільки у передбачений законодавством шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини не подали до Другої Львівської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину.

Колегія суддів не може погодитися з такими доводами відповідача, оскільки відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлено строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

В матеріалах спадкової справи відсутні заяви спадкоємців ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про відмову від спадщини у встановлений законом строк.

Копією свідоцтва про право власності на квартиру №13725-3, виданим у вересні 1999 року, підтверджується, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9 на праві спільної сумісної власності.

Враховуючи те, що частка кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, вірним є висновок суду першої інстанції, що кожному зі співвласників квартири АДРЕСА_1 належить 1/6 частка, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спадкодавцю ОСОБА_4 на день смерті на праві власності належала 1/6 частка спірної квартири, яку суд вірно включив до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_7, яке підлягає спадкуванню.

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина за законом на належне йому на праві власності майно, в тому числі й на належну йому на день смерті 1/6 частку квартири №54 житлового будинку АДРЕСА_1

За наведеного, суд першої інстанції вірно визначився, що до спадкового майна, яке підлягає спадкуванню після смерті ОСОБА_7, слід віднести 1/6 частку квартири АДРЕСА_1, чого відповідач не заперечував.

Судом першої інстанції встановлено, що після смерті ОСОБА_7 позивачі, які є спадкоємцями першої черги, у встановлений строк із заявами про прийняття спадщини не звернулись, у встановлений строк не відмовились від прийняття спадщини, місце проживання яких на час смерті спадкодавця було зареєстрованим в одній квартирі зі спадкодавцем, що свідчить про те, що позивачі фактично прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 у порядку, передбаченому ст. ст. 1268, 1269 ЦК України.

Довідкою з місця проживання про склад сім»ї і прописки, виданою ЛКП «Нове» №5015 від 13.07.2017 року підтверджується, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 відповідно з 1981 року та 1975 року, і були зареєстровані за цією адресою на день смерті спадкодавця.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 у порядку, передбаченому статтями 1268, 1269 ЦК України, не прийняв спадщину після смерті батька, оскільки не проживав з ним в одній квартирі, а проживав у придбаному ним на підставі договору купівлі - продажу житловому будинку по вул.. Базальтовій у м. Львові, спростовується записом в паспорті ОСОБА_4 адреси реєстрації його місця проживання, яка є однаковою з адресою реєстрації місця проживання спадкодавця, ОСОБА_7, що згідно з п.211 Інструкції про прядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, Затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, є підтвердженням постійного проживання спадкодавця зі спадкоємцем на час відкриття спадщини, а тому в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України позивач ОСОБА_4 є таким, що прийняв спадщину.

Що стосується позивача ОСОБА_6, то відповідач не заперечував того, що він постійно проживав на день смерті зі спадкодавцем, і такий дійсно, з врахуванням положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, прийняв спадщину.

Вважаючи оскаржуване рішення суду незаконним та необгрунтованим, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував те, що позивач ОСОБА_4 не прийняв спадщини, оскільки в шестимісячний строк не подав заяву про прийняття спадщини і на день смерті спадкодавця разом з ним постійно не проживав, що підтверджується актами, складеними працівниками ЛКП «Нове» 19.12.2011 року, 28.07.2017 року, 28.09.2017 року.

Даючи оцінку зазначеним актам, колегія суддів дійшла висновку про те, що згадані акти, з врахуванням наявності запису в паспорті ОСОБА_4 про реєстрацію його місця проживання в спірній квартирі і перебування цієї квартири у спільній сумісній власності, в тому числі і у власності ОСОБА_4, за відсутності доказів реєстрації його місця проживання і проживання у житловому будинку АДРЕСА_2, не є беззаперечними доказами тверджень відповідача про те, що ОСОБА_4 з 1996 року і на день смерті спадкодавця ОСОБА_7 не проживав з ним постійно у спірній квартирі.

Як вбачається з довідки ОКП «БТІ та ЕО» № 5289 від 09.11.2017 року, згідно архівних даних станом на 29.12.2012 рік, житловий будинок АДРЕСА_2 на праві власності був зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10 29.12.1999 року.

Тобто, житловий будинок АДРЕСА_2, був придбаний ОСОБА_4 лише 29.12.1999 року, в той же час з актів, складених працівниками ЛКП «Нове» 19.12.2011 року, 28.07.2017 року, 28.09.2017 року, вбачається, що ОСОБА_4 ще з 1996 року не проживав у квартирі АДРЕСА_1.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вищезазначені акти містять недостовірну суперечливу інформацію, яка спростовується іншими матеріалами справи, а саме, довідкою ОКП «БТІ та ЕО» № 5289 від 09.11.2017 року про те, що житловий будинок АДРЕСА_2 був придбаний ОСОБА_4 лише 29.12.1999 року, що спростовує інформацію, зазначену в актах про те, що ОСОБА_4 разом з сином ще з 1996 року не проживав у спірній квартирі, а проживав у житловому будинку АДРЕСА_2.

Наявність у власності ОСОБА_4 житлового будинку АДРЕСА_2 за відсутності реєстрації його місця проживання у цьому будинку, також не свідчить про те, що відповідач ОСОБА_4 проживав у цьому будинку.

В матеріалах справи відсутня інформація про реєстрацію ОСОБА_4 у житловому будинку АДРЕСА_2, навпаки, як вбачається з копії паспорта ОСОБА_4, він зареєстрований у спірній квартирі №54 житлового будинку АДРЕСА_1

В матеріалах справи також відсутні складені уповноваженим органом акти на підтвердження проживання ОСОБА_4 у житловому будинку АДРЕСА_2.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи апелянта про те, що ОСОБА_4 не прийняв спадщини після смерті батька, ОСОБА_7, а тому, на думку апелянта, немає права на спадкування.

Колегія суддів дійшла до такого висновку з врахуванням п.211 Інструкції про прядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року №20/5, чинної на момент виникнення спірних правовідносин, а також п. п. 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 чинного Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №265/5, відповідно до яких у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання, на підтвердження його постійного проживання зі спадкоємцем можуть бути надані інші документи.

Відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження його тверджень про те, що ОСОБА_4 на день смерті спадкодавця постійно проживав у житловому будинку АДРЕСА_2, такі твердження апелянта є голослівними, спростовуються матеріалами справи.

З врахуванням того, що відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного зі спадкоємців за законом є рівними, суд першої інстанції, з врахуванням того, що спадкодавцю на день смерті належала 1/6 частка у квартирі АДРЕСА_1, дійшов до вірного висновку про те, що позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 успадковано по 1/18 частки спірної квартири, а відтак кожен із них набув у власність саме цю частку квартири в порядку спадкування за законом після смерті їх батька, ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а відтак позовні вимоги в цій частині вимог підлягали до задоволення.

Стаття 55 Конституції України передбачає,що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь - якими незабороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушення і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч.1 ст. 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч.1 ст. 2 ЦПК України).

Доводи апелянта про те, що в матеріали справи не містять обґрунтованої постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі ОСОБА_4, ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину, що на думку апелянта перешкоджає судовому розгляду справи і є підставою для відмови в позові, не заслуговують на увагу, оскільки відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину може бути, але не є обов»язковою підставою для відмови в позові.

Крім цього, в матеріалах справи міститься лист - відповідь завідувача Другої Львівської державної нотаріальної контори на заяву ОСОБА_2 від 24.09.2015 року вих. № 2048 /02-14, яким повідомлено про неможливість отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та роз»яснено право на звернення до суду з приводу спадкування після смерті батька позивачів та відповідача, ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Доводи апелянта про незастосування до спірних правовідносин наслідків спливу позовної давності спростовуються положеннями п.4 ст. 267 ЦК України, відповідно до якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач в суді першої інстанції не заявляв про застосування наслідків спливу позовної давності, а суд апеляційної інстанції за таких обставин не вправі застосовувати положення ч.4 ст. 267 ЦК України на стадії апеляційного провадження.

Аналізуючи зміст апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про те, що апелянт в апеляційній скарзі також не заявляє про застосування наслідків спливу позовної давності, такі доводи в апеляційній скарзі не зазначає.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки відповідач ОСОБА_2, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, не оспорював та визнавав належність позивачам на права власності частки у квартирі АДРЕСА_1, яка була ними приватизована разом з іншими співвласниками, з врахуванням положень ст. 392 ЦК України, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 права власності на 4/18 частки на спірну квартиру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Стаття 376 ЦПК України передбачає підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 листопада 2017 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/18 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/18 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_6 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 09.08.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.