ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2123/18
Справа № 202/5983/18
Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А.
Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

14 листопада 2018 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі судді Деркач Н.М., ознайомившись з апеляційною скаргою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року по справі за заявою Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про забезпечення доказів, -

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року заяву Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про забезпечення доказів повернуто заявнику. Не погодившись з вказаною ухвалою суду, Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Одесі подало апеляційну скаргу.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 жовтня 2018 року апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року залишено без руху з причин несплати судового збору, а також поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали та відмовлено у звільненні від сплати судового збору.

08 листопада 2018 року до суду від скаржника надійшла заява на усунення недоліків без сплати судового збору та з повторним клопотанням про звільнення від сплати судового збору, з посиланням на те, що управління Фонду не має можливості сплатити судовий збір у зв'язку з відсутністю коштів, призначених на цю мету.

Однією з основних засад судочинства, визначених пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

ЄСПЛ також вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред'явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ «Kniat v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ «Jedamski and Jedamska v. Poland» від 26 липня 2005 року, пункти 63–64).

Положення статей ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не містять визначеного (чіткого) переліку документів, які можна вважати такими, що підтверджують майнове становище особи. У кожному конкретному випадку суд встановлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі наданих нею доказів щодо її майнового становища за своїм внутрішнім переконанням. Водночас підстави для відмови суду у таких клопотаннях мають бути аргументовані.

Розглянувши заявлене повторне клопотання про звільнення від сплати судового збору та вивчивши доводи, наведені в його обґрунтування, вважаю, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки обставини, вказані у ньому, не можуть вважатись достатньою підставою для звільнення від сплати судового збору.

Жодних доказів на підтвердження свого майнового стану скаржником не надано.

Відповідно ст. 357 ЦПК України, до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Згідно ст. 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Таким чином, скаржником не усунуто недоліків апеляційної скарги, а тому апеляційну скаргу слід вважати неподаною та повернути апелянту, роз’яснивши при цьому, що апелянт не позбавлений можливості повторно звернутись з апеляційною скаргою, виправивши недоліки, які були зазначені в ухвалі про залишення апеляційної скарги без руху.

Керуючись ст.ст. 185, 356, 357 ЦПК України, суддя, –

У Х В А Л И В:

У задоволенні повторного клопотання Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі про звільнення від сплати судового збору — відмовити.

Апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2018 року – вважати неподаною та повернути апелянту.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя: Н.М. Деркач