Провадження № 2-з/761/321/2018
У Х В А Л А

18 червня 2018 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В., розглянув заяву представника позивача про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Балкова-Петренко Таміла Михайлівна про визнання недійсним заповіту, усунення від права на спадкування, встановлення факту постійного проживання, та визнання права спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з даним позовом.

Ухвалою суду від 18.06.2018 року було відкрито провадження по даній справі в порядку загального позовного провадження.

Крім того, у травні 2018 року, з урахуванням уточненої заяви про забезпечення позову від 05.06.2018 року, представник позивача подав заяву, у якій просить суд забезпечити позов, шляхом накладення арешту на квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 та належала за життя ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І. та зареєстрованим в реєстрі за номером 639; на квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_2 та належала за життя ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2002 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н.С. та зареєстрованим в реєстрі за номером 3927.

Клопотання обґрунтоване тим, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до відчуження майна третім особам та зробити неможливим виконання рішення суду, зазначивши, що відповідач 1 має намір отримати свідоцтво про право на спадщину та продати зазначені квартири. Позивач вважає, що такий вид забезпечення позову є абсолютно співмірним з позовними вимогам та виключить можливість відчуження майна до вирішення спору по суті. Вказані обставини у їх сукупності свідчать, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки на даний час відповідач жодним чином не обмежений можливістю здійснити подальше відчуження спірних приміщень.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається: після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду) (ч. 1 ст. 153 ЦПК України).

Як передбачено ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії ; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Також слід зазначити, що статтею 124 Конституції України визначено принцип обов'язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Як вбачається із позовної заяви, позивач просить суд визнати недійсним заповіт від 06.09.2006 року, що складений від імені ОСОБА_5 та зареєстрований за номером №1-3397; усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті ОСОБА_5 яка померла 08.12.2017 року; встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_5 станом на час відкриття спадщини 08.12.2017 року, визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на зазначені квартири.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 10.03.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І. та зареєстрованим в реєстрі за номером 639, квартира, що розташована за адресою : АДРЕСА_1, на яку представник позивача просить накласти арешт, належить ОСОБА_5 на праві власності.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 04.06.2002 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н.С. та зареєстрованим в реєстрі за номером 3927, квартира, що розташована за адресою : АДРЕСА_2, на яку представник позивача просить накласти арешт, належить ОСОБА_5 на праві власності.

Суд вважає аргументованою і обґрунтованою заяву представника позивача щодо вжиття заходів забезпечення позову, оскільки, невжиття таких заходів забезпечення позову, у разі задоволення позову, може зробити неможливим виконання рішення суду.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 149 - 153, 353-355 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006р. за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд,

у х в а л и в :

Вжити заходів для забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, АДРЕСА_4), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, АДРЕСА_5), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Балкова-Петренко Таміла Михайлівна (м. Київ, вул. Гарматіна, 8) про визнання недійсним заповіту, усунення від права на спадкування, встановлення факту постійного проживання, та визнання права спадкування за законом.

Накласти арешт на квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.03.2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Білоконь С.І. та зареєстрованим в реєстрі за номером 639.

Накласти арешт на квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04.06.2002 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Н.С. та зареєстрованим в реєстрі за номером 3927.

Ухвала набирає чинності з моменту винесення та підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень і може бути пред'явлена до виконання протягом трьох років, а саме до 18.06.2021 року.

Ухвалу може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя