Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 569/15197/16-ц

провадження № 61-11031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Кредитна спілка «Рівненщина»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2017 року у складі судді Бучко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Шеремет А. М., Шимківа С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Рівненщина» (далі - КС «Рівненщина») про стягнення коштів за депозитними договорами.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він уклав з відповідачем договори про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок на умовах строковості, зворотності та платності. На виконання умов договорів він передав готівкою відповідачу внески, а саме: за договором від 06 березня 2012 року № 775 - 8 тис. грн, за договором від 10 вересня 2012 року № 841 - 7 тис. грн, за договором від 13 травня 2013 року № 925 - 6 тис грн, за договором від 11 липня 2013 року № 933 - 18 тис. грн. Оскільки відповідач належним чином не виконував умови укладених договорів, рішеннями судів з КС «Рівненщина» на його користь були стягнуті внесені ним як членом кредитної спілки грошові кошти, проценти за користування вкладами та витрати на правову допомогу. Судові рішення не виконані, а відповідач продовжує користуватися його грошовими коштами. За прострочення виконання зобов'язання відповідач зобов'язаний сплатити йому суму боргу, проценти, інфляційні нарахування та 3 % річних. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з КС «Рівненщина» на свою користь борг за вищевказаними договорами станом на 31 жовтня 2016 року, а саме: інфляційні нарахування на суму боргу в розмірі 36 862 грн 16 коп., 3 % річних від суми боргу за внесками - 3 282 грн 62 коп., проценти за вкладами - 25 149 грн 73 коп., інфляційні нарахування на проценти за вкладами - 10 176 грн 46 коп., 3 % річних від суми боргу за процентами - 1 151 грн 57 коп., інфляційні нарахування на невиплачені проценти попереднього періоду - 3 022 грн 27 коп., 3 % річних від невиплачених процентів попереднього періоду - 258 грн 81 коп., інфляційні нарахування на правову допомогу - 1 156 грн 54 коп., 3 % річних на правову допомогу - 105 грн, а всього - 81 165 грн 16 коп.

Заочним рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з КС «Рівненщина» заборгованість за договором від 06 березня 2012 року № 775 в сумі 12 274 грн 72 коп., за договором від 10 вересня 2012 року № 841 - в сумі 10 554 грн 68 коп., за договором від 13 травня 2013 року № 925 - в сумі 9 836 грн 23 коп., за договором від 11 липня 2013 року № 933 - в сумі 29 950 грн 54 коп., а всього - 62 616 грн 17 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з КС «Рівненщина» на користь держави 640 грн. судового збору

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що оскільки спірними договорами встановлений строк повернення процентів у день закінчення строку дії договорів і не встановлено розмір процентів після його закінчення, то позивач має право на отримання процентів за користування його вкладами в розмірі облікової ставки Національного банку України. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача до КС «Рівненщина» з вимогою про нарахування і виплату йому процентів після закінчення строку дії спірних договорів, прострочення виконання грошового зобов'язання відповідача в частині виплати процентів за користування грошовими коштами за період з дня закінчення строку дії договорів до дня звернення з позовом до суду не виникло, тому підстав для застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) немає. Не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3 % річних на суму стягнутих за судовим рішенням витрат на правову допомогу, оскільки дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення місцевого суду ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Суд правильно, всебічно та повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами, і застосував правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні цього спору.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що згідно з частиною четвертою статті 1061 ЦК України проценти на вклад нараховуються від дня його надходження до дня повернення вкладникові. Відповідач продовжує користуватися його грошовими коштами (вкладом), тому стягненню з КС «Рівненщина» на його користь підлягають проценти за весь час такого користування, які ним розраховані за процентними ставками, погодженими у договорах між сторонами. Згідно з пунктами 6.1, 6.1.2 договорів про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок зобов'язання та дія договорів припиняється у день повернення КС «Рівненщина» внеску та процентів. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що він має право на отримання процентів за користування його вкладами лише в розмірі облікової ставки Національного банку України. Висновки судів про відсутність підстав для застосування частини другої статті 625 ЦК України суперечать правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16. Враховуючи, що відповідач продовжує користуватися його грошовими коштами, безпідставно не сплачує проценти, то з КС «Рівненщина» на його користь необхідно стягнути 81 165 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 07 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року справу № 569/15197/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частини першої, абзацу третього частини другої статті 23 Закону України «Про кредитні спілки» внески (вклади) членів кредитної спілки на депозитні рахунки, а також нарахована на такі кошти та пайові внески плата (проценти) належать членам кредитної спілки на праві приватної власності. Кожний член кредитної спілки має право одержати належні йому кошти, зазначені в частині першій цієї статті, у порядку і строки, які визначені відповідно до частини сьомої статті 10 цього Закону, статуту кредитної спілки або укладеними з членом кредитної спілки

договорами.

Згідно з частиною сьомою статті 10 Закону України «Про кредитні спілки» повернення вкладів провадиться за взаємною згодою сторін або не пізніше строку, передбаченого відповідним договором.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка відповідно до свого статуту залучає на договірних умовах внески (вклади) своїх членів на депозитні рахунки як у готівковій, так і в безготівковій формі.

Порядок надання депозитних послуг кредитними спілками визначений Правилами здійснення депозитних операцій для кредитних спілок, затвердженими розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 30 грудня 2011 року № 821, відповідно до яких операції кредитної спілки з внесками (вкладами) членів кредитної спілки на депозитні рахунки - операції, які здійснюються із внесками (вкладами) на депозитні рахунки та включають залучення і виплату грошових коштів, нарахування та виплату процентів за такими внесками (вкладами), що підлягають обов'язковій фіксації в комплексній інформаційній системі кредитної спілки. Сума внеску (вкладу) на депозитний рахунок, строки дії договору залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок, умови залучення та повернення внеску (вкладу) на депозитний рахунок, а також нараховані на такі внески (вклади) на депозитний рахунок проценти (плата) визначаються між кредитною спілкою та членом кредитної спілки на договірних умовах. Договір про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок укладається в письмовій формі. Нарахування процентів визначається умовами договору про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. Кредитні спілки повертають внески (вклади) на депозитні рахунки та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок між вкладником і кредитною спілкою. Кредитна спілка виплачує вкладникові проценти на суму внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок в розмірі, який встановлюється в договорі про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок.

За своєю правовою природою договір про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок має багато спільного з договором банківського вкладу. Тому допустимим є застосування аналогії закону щодо прогалин правового регулювання відносин за договорами про залучення внеску (вкладу), які укладаються кредитними спілками.

За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до частин першої, п'ятої статті 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Судами встановлено, що 06 березня 2012 року між КС «Рівненщина» (Спілка) та ОСОБА_1 (Вкладник) було укладено договір про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № 775 на строк до 06 вересня 2013 року, за умовами якого Спілка прийняла від Вкладника внесок (вклад) на депозитний рахунок в сумі 8 тис. грн строком на 18 місяців зі сплатою процентів за користування грошовими коштами у розмірі 22,5 % річних. Згідно з підпунктом 1) пункту 2.3. цього договору проценти на вклад нараховуються за фактичну кількість днів користування Спілкою вкладом, нарахування процентів починається з наступного дня після отримання Спілкою вкладу, а припиняється в день, що передує дню закінчення строку вкладу, чи в день, що передує дню дострокового розірвання договору.

10 вересня 2012 року між КС «Рівненщина» (Спілка) та ОСОБА_1 (Вкладник) укладено договір про надання фінансової послуги - залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № 841 на строк до 10 грудня 2013 року, за умовами якого Спілка прийняла від Вкладника внесок (вклад) на депозитний рахунок в сумі 7 тис. грн строком на 15 місяців зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 24 % річних. Згідно з пунктом 2.3.1 цього договору нарахування процентів на внесок починається з наступного дня після отримання Спілкою внеску та припиняється в день, визначений пунктом 1.2. цього договору в якості закінчення строку дії договору (10 грудня 2013 року), або в день повернення внеску у випадку дострокового розірвання цього договору з ініціативи вкладника, або в день, що передує плановій даті розірвання договору вказаній Спілкою в повідомленні про дострокове розірвання цього договору.

13 травня 2013 року між КС «Рівненщина» (Спілка) та ОСОБА_1 (Вкладник) укладено договір про надання фінансової послуги - залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № 925 на строк до 13 листопада 2014 року за умовами якого Спілка прийняла від Вкладника внесок (вклад) на депозитний рахунок в сумі 6 тис. грн строком на 18 місяців зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 22,5 % річних. Згідно з пунктом 2.3.1 цього договору нарахування процентів на внесок починається з наступного дня після отримання Спілкою внеску та припиняється в день, визначений пунктом 1.2. цього договору в якості закінчення строку дії договору (13 листопада 2014 року), або в день повернення внеску у випадку дострокового розірвання цього договору з ініціативи вкладника, або в день, що передує плановій даті розірвання договору вказаній Спілкою в повідомленні про дострокове розірвання цього договору.

11 липня 2013 року між КС «Рівненщина» (Спілка) та ОСОБА_1 (Вкладник) укладено договір про надання фінансової послуги - залучення строкового внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок № 933 на строк до 12 січня 2015 року за умовами якого Спілка прийняла від Вкладника внесок (вклад) на депозитний рахунок в сумі 18 тис. грн строком на 18 місяців зі сплатою процентів за користування коштами у розмірі 23 % річних. Згідно з пунктом 2.3.1 цього договору нарахування процентів на внесок починається з наступного дня після отримання Спілкою внеску та припиняється в день, визначений пунктом 1.2. цього договору в якості закінчення строку дії договору 12 січня 2015 року), або в день повернення внеску у випадку дострокового розірвання цього договору з ініціативи вкладника, або в день, що передує плановій даті розірвання договору вказаній Спілкою в повідомленні про дострокове розірвання цього договору.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Частинами першою, другою статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Встановлено, що КС «Рівненщина» взяті на себе зобов'язання за укладеними з позивачем договорами належним чином не виконувала, не сплатила ОСОБА_1 проценти за користування грошовими коштами і безпідставно продовжувала користуватися ними, у зв'язку з чим ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2013 року у справі № 569/20319/13-ц позов ОСОБА_1 до КС «Рівненщина» про стягнення коштів за депозитним договором задоволено. Стягнуто з КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_1 залишок коштів вкладу за договором про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок від 06 березня 2012 року № 775 в сумі 7 300 грн та відсотків на суму 732 грн 86 коп., а всього - 8 032 грн 86 коп. Стягнуто КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_1 грошові кошти на правову допомогу в розмірі 1 200 грн. Стягнуто з КС «Рівненщина» на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн 40 коп.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 січня 2014 року у справі № 569/21634/13-ц позов ОСОБА_1 до КС «Рівненщина» про стягнення коштів за договором депозиту задоволено. Стягнуто з КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_1 кошти за договором від 01 липня 2013 року № 933 в сумі 19 587 грн 95 коп. Стягнуто з КС «Рівненщина» судовий збір в розмірі 229 грн 40 коп. в прибуток Державного бюджету України.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 січня 2014 року у справі № 569/22289/13-ц позов ОСОБА_1 до КС «Рівненщина» про стягнення коштів за депозитним договором задоволено. Стягнуто з КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_1 6 тис. грн. неповернутого внеску за договором № 925. Стягнуто з КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_1 проценти за договором в розмірі 425 грн 34 коп. Стягнуто з КС «Рівненщина» на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн 40 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 до КС «Рівненщина» про стягнення коштів за депозитним договором задоволено. Стягнуто з КС «Рівненщина» на користь ОСОБА_1 внесок за договором від 10 вересня 2012 року № 841 станом на 11 грудня 2013 року в розмірі 7 тис. грн та проценти в сумі 556 грн 93 коп. Стягнуто з КС «Рівненщина» судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп. та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.

Судами встановлено, що вищевказані рішення Рівненського міського суду Рівненської області на час звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не виконані, а КС «Рівненщина» продовжує користуватися грошовими коштами позивача.

Згідно з укладеними між сторонами договорами нарахування процентів на вклад починається з наступного дня після отримання спілкою вкладу, а припиняється або в день, що передує дню закінчення строку вкладу, визначеному в договорі від 06 березня 2012 року № 775 (проценти нараховуються за фактичну кількість днів користування вкладом), або в день закінчення строку дії договорів (договори від 10 вересня 2012 року № 841, від 13 травня 2013 року № 925, від 11 липня 2013 року № 933).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (частина перша статті 1046 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частинами першою, третьою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (стаття 536 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищевказані положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобов'язання.

Вказаний правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1412цс16.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що в укладених між сторонами договорах не встановлений розмір процентів після визначеного у них строку їх повернення, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування його вкладами після закінчення строку дії договорів, обчислені в розмірі облікової ставки Національного банку України.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16.

Враховуючи наведений правовий висновок, а також встановлені обставини справи, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних, нараховані на суму внесків за укладеними між сторонами договорами, якими продовжує користуватися кредитна спілка, та на суму стягнутих за вищезгаданими рішеннями судів процентів за цими договорами.

Заперечень щодо правильності проведених судом арифметичних розрахунків ОСОБА_1 не надав.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року у редакції, чинній час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення на підставі статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних на проценти за договорами, нараховані після закінчення строку дії договорів, суди виходили з того, що нарахування та виплата процентів після закінчення строку дії договору не є обов'язком позичальника до того часу, коли позикодавець реалізує своє право на отримання таких процентів, звернувшись з відповідною вимогою до позичальника. Позивач не надав доказів звернення до КС «Рівненщина» з вимогою про нарахування та виплату йому процентів за період після закінчення строку дії спірних договорів, а відтак прострочення грошового зобов'язання відповідача в частині виплати процентів за користування грошовими коштами позивача за вказаний період до дня звернення в суд з цим позовом не настало.

Такі висновки судів узгоджуються з вищенаведеним правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-2129цс16, за змістом якої складовою грошового зобов'язання, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України, є, зокрема нараховані проценти за користування коштами, строки сплати яких передбачено договором. Однак у цій справі позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3 % річних на проценти за договорами, нараховані після закінчення строку дії договорів, тобто на ті проценти, строки сплати яких укладеними між сторонами договорами не передбачено.

Доводів на спростування вказаних висновків судів у касаційній скарзі не наведено. Також заявником не зазначено аргументів на заперечення висновків суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат і 3 % річних на суму стягнутих рішеннями судів понесених позивачем витрат на правову допомогу. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Зазначені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 09 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик