Справа № 496/3599/16-ц
Провадження № 2/496/311/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2018 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Дранікова С.М.

при секретарі - Камочкіної А.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сільської Ради про скасування рішення та визнання державного акту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивака звернулась до суду з позовом до відповідачів в якому просить суд: скасувати рішення ОСОБА_3 сільської ради Біляївського району Одеської області від 14 жовтня 2004 року № 489; визнати державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯА №278468 (кадастровий номер 5120184 00:02:003:0110) яка розташована за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, вул. Виноградна, 25 недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідно до довідки наданої ОСОБА_3 сільською радою їй належить земельна ділянка площею 0,15 га за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське,вул. Пастера, 12 а. З метою розробки технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, вул. Пастера, 12-а, позивачка звернулась до землевпорядної організації. Однак, їй було повідомлено про те, що існують розбіжності стосовно меж її земельної ділянки та земельної ділянки ОСОБА_2, яка належить її на праві власності відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 278468, кадастровий номер :02:003:0110. Та з таких обставин неможливо виготовити державний акт про право власності на землю. В 2005 році відповідачка оформила на свою земельну ділянку Державний акт на право власності на земельну ділянку. Однак даний акт був складений з помилками, зокрема межі його земельної ділянки частково накладаються на межі, земельної ділянки позивачки, у звязку з чим позивачка позбавлена можливості отримати державний акт на право власності на земельну ділянку, якою вона фактично користується, що порушує її права як власника суміжної земельної ділянки.

Позивачка та її представник у судовому засіданні наполягали на задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти заявлених вимог, просив відмовити у позові у звязку з ненаданням позивачкою доказів порушення її прав та відсутністю належного обґрунтування позовних вимог. Крім того представник відповідача просив застосувати строк позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_3 сільської ради, до судового засідання не зявився, однак на адресу суду надіслав клопотання про здійснення розгляду справи у відсутності представника відповідача.

Як встановлено в судовому засіданні, 08.02.2005 року в порядку, встановленим чинним законодавством, ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку (кадастровий номер: :02:003:0110) площею 0,1264 га, розташовану на території ОСОБА_3 сільської ради Біляївського району Одеської області, с. Нерубайське, вул. Виноградна, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). На підтвердження права власності на вказану земельну ділянку, а також на підставі рішення ОСОБА_3 сільської ради Біляївського району Одеської області від 14.10.2004 року № 489/21-XXIV, ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 278468, зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 01.05.516.00118.

Вказаний факт також відображений та визнаний рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 13 червня 2016 року, справа №496/827/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 сільска рада Біляївського району Одеської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення завданої матеріальної шкоди. Рішення набрала законної сили та в апеляційному порядку не оскаржувалося. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Крім того, вказаним рішенням визнано, що між сторонами існує спір, який за їхніми скаргами був предметом різних перевірок, в ході яких було встановлено порушення вимог земельного законодавства з боку ОСОБА_1, а правоохоронним органом щодо неї виносилося офіційне застереження.

Посилання відповідачки, про те що, відповідно до довідки наданої ОСОБА_3 сільською радою їй належить земельна ділянка площею 0,15 га за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське,вул. Пастера, 12 а, є хибними, оскільки згідно із статтею 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України або за результатами аукціону.

Статтею 125 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Отже, власником або користувачем земельної ділянки вважається особа, права якої офіційно визнані і підтверджені державою шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Згідно ст. 155 ЗК України «У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним».

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином в порушення цих вимог, позивачкою не надано доказів порушення її прав, довідка яка надана суду в якості підтвердження належності позивачці земельної ділянки, не відображає межі ділянки та насамперед не є правовстановлюючим документом.

Крім того, згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки.

Отже позовна давність позивачкою пропущена, так як рішення сільської ради було прийнято в 2004 році, а державний акт на право власності виданий у 2005 році. Позов поданий у 2016 році.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст.ст.116, 125, 126, 152, 155 ЗК України, ст.ст.257, 267 ЦК України, суд:

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сільської Ради про скасування рішення та визнання державного акту недійсним відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області ОСОБА_5