Номер провадження 2/754/463/18
Справа №754/6648/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Лісовської О.В.

за участю секретаря - Грей О.П.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2014 року, від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 18.02.2015 року між сторонами припинені сімейні стосунки, ведення спільного господарства, з того часу позивачка повернулася проживати до України, а відповідач залишився у Росії. Вважає, що сім'ю зберегти неможливо, а тому звертається до суду з даним позовом, в якому просить шлюб між сторонами розірвати.

15.03.2017 року до суду надійшла уточнена та доповнена позовна заява, відповідно до якої позивачка просить суд шлюб між сторонами розірвати та визначити місце проживання малолітньої дитини разом з нею. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 18.02.2015 року сторони разом не проживають, відповідач залишився проживати у Росії, а вона повернулася до України. З того часу дочка проживає разом з нею, вона самостійно здійснює догляд за нею, всі обов'язки щодо утримання та виховання дитини також здійснюється нею самостійно. Відповідач самоусунувся від виховання дитини, не виявляє щодо дитини ніякого батьківського піклування, не забрав їх з пологового будинку, не цікавиться здоров'ям дитини не надає матеріальну допомогу, при цьому постійно погрожу викрасти дитину. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом.

20.06.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позов.

У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Неодноразово на адресу суду надсилав заяви з проханням відкласти розгляд справи, у зв'язку з неможливістю приїхати до України.

На початку судового засідання представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити. У судовому засіданні 20.06.2018 року судом було оголошено перерву для ознайомлення сторони позивача із поданим відзивом. Після закінчення перерви представник відповідача у судове засідання не з'явився, у поданій ним заяві просить відкласти розгляд справи через сімейні обставини.

Слід зазначити, що статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, судом було визнано можливим проводити розгляд справи у відсутності відповідача та його представника, з урахуванням достатності у матеріалах справи доказів про взаємовідносини сторін, а також тривалістю розгляду справи саме через дії сторони відповідача.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 16 серпня 2014 року у Сонячногорському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління РАЦС Московської області Російської Федерації, актовий запис № 514, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

У період шлюбу у сторін народилася малолітня дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

З 18.02.2015 року сторони припинили спільне проживання, ведення спільного господарства, позивачка повернулася проживати до України за місцем свого постійного проживання.

Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений належними доказами.

Саме з лютого 2015 року сторони однією сім»єю не проживають, спільне господарство не ведуть. Внаслідок цього їх стосунки погіршились, вони стали проживати окремо, поновлення сім'ї неможливо. Крім того, сторони проживають у різних державах, тривалий час відповідач не може виїхати з Росії через проблеми з документами, що впливає на стосунки сторін, у тому числі на можливість їх примирення.

Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 Сімейного Кодексу України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що сім»ю зберегти неможливо, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то судом встановлено наступне.

Під час розгляду справи встановлено, що з лютого 2015 року позивачка переїхала проживати до України, де народила дитину ОСОБА_5. З того часу вони проживають АДРЕСА_3

Позивачка є внутрішньо переміщеною особою із зони АТО, а саме із м. Луганськ, що підтверджується відповідною довідкою.

На даний час позивачка отримує допомогу, як переміщена особа, на проживання та щомісячну допомогу при народженні дитини.

Представниками Служби у справах дітей Деснянської РДА було проведено обстеження житлово-побутових умов та складено акт, відповідно до якого умови для виховання, розвитку та проживання дитини відповідають вимогам.

Відповідач на даний час перебуває за місцем проживання у Російській Федерації, не працює, доходу не має.

25.11.2016 року відповідач звертався до Служби у справах дітей Деснянської РДА і з заявою про свою участь у вихованні малолітньої доньки, у зв'язку з чим було винесено розпорядження, яким встановлено графік зустрічей з дитиною.

Але при розгляді справи встановлено, що відповідач тривалий час дитину не відвідує, графіку зустрічей не дотримується, матеріальну допомогу на утримання дитини не надає.

Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 23.04.2018 року № 102/02/31-3675 Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5 разом з матір'ю ОСОБА_1, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 7 від 18.04.2018 року).

Вирішуючи вимоги кожної із сторін суд враховує наступні вимоги закону.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Згідно ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов»язок другого батька надати можливість для такого спілкування.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Судом встановлено, що під час спільного проживання сторін по справі, відповідач дитиною не опікувався, оскільки позивачка переїхала проживати до України ще до народження дитини. Після народження батько дитину з дружиною з пологового будинку не забрав, допомогу не надавав, дитиною не опікувався, тобто свої батьківські обов'язки не виконував.

Разом з тим, після того, як позивачка у лютому 2015 року повернулася до України та народила дитину, дочка постійно проживає з нею, вона повністю здійснює опіку над дитиною, доглядає її, утримує, піклується про здоров"я та виховання дитини.

З наведеного вище можна зробити переконливий висновок про те, що найближчим часом відповідач не має наміру приїздити до України, що свідчить про те, що і наміру опікуватися дитиною, приймати участь в її вихованні та утриманні не має.

Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини ОСОБА_5 у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності дитини до одного з батьків, враховуючи її вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина з народження постійно проживає з матір'ю. При цьому суд також враховує можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини.

Крім того, Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації.

Слід зазначити, що на даний час вік дитини не дозволяє в повній мірі визначити його особливу прихильність до кожного з батьків, але суд враховує, що відповідач має можливість безперешкодно відвідувати дитину, спілкуватися з нею, здійснювати свої батьківські обов"язки та доглядати за дитиною за місцем проживання позивачки.

При цьому поведінка відповідача, який тривалий час не виконує свої батьківські обов"язки щодо дитини, не намагався з нею тривалий час зустрітися, дає підстави суду сумніватися у належній поведінці відповідача щодо подальшого виконання ним своїх батьківських обов"язків та надання можливості виконувати їх позивачці.

Наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з матір'ю, позивачка надала суду відповідні докази того, що за умовами проживання, з урахуванням її доходів, її особистими якостями, обставинами життя, особливостями відносин з дитиною, саме вона має перевагу перед батьком дитини при визначенні місця її проживання.

Відповідач по справі, навпаки, жодних доказів своїх переваг перед матір'ю дитини при визначенні місця проживання суду не надав.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Суд, дослідивши всі докази в їх сукупності, дійшов висновку, що місцем проживання малолітньої ОСОБА_5 повинно бути визначено місце проживання її матері ОСОБА_1, а тому позовні вимоги у частині визначення місця проживання дитини разом з матір'ю підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, ст. 19, 110, 112, 150, 157, 160, 161, 162, 180, 182 Сімейного Кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, зареєстрований 16 серпня 2014 року Сонячногорським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління РАЦС Московської області Російської федерації, актовий запис № 514, розірвати.

Визначити місце проживання малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Позивачка - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса проживання: АДРЕСА_4

Відповідач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, адреса реєстрації: АДРЕСА_5

Третя особа - Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, адреса: м. Київ, пр.. Маяковського, 21-Г.

Повний текст рішення виготовлений 04 липня 2018 року.

Головуючий: