Справа № 524/666/18
Провадження №2/524/1119/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.08.2018 року Автозаводський районний суд м Кременчука в складі:

головуючого судді Предоляк О.С.

при секретарі судового засідання Гладкій К.О.

за участю позивача ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,, його представника - адвоката ОСОБА_4,розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 20 липня 2001 року уклала шлюб з ОСОБА_3, шлюб розірвано за рішенням суду 17.10.2017 року. Позивач посилається на те, що за подружнього життя з відповідачем придбано квартиру АДРЕСА_1 у м Кременчуці, право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_3

Позивач вважає, що зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, набуте під час шлюбу за спільні кошти, а відтак їй належить ? частина у спільному майні.

Посилаючись на положення статей 60, 70,71 СК України, статей 372 ЦК України, позивач просить визнати квартиру АДРЕСА_2, об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_3 право власності на ? його частину; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину; вирішити питання щодо судових витрат.

02.05.2018 року ОСОБА_3 подано до суду відзив на позов, в якому зазначає, що позивачем не доведено, що нею придбано за спільні грошові кошти подружжя квартиру, про що зокрема свідчить довідка про її доходи. До того ж, відповідач вважає, що квартира яка є предметом позову є його особистою власністю.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник позивача ОСОБА_2 просить задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні надав суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримав надані відповідачем заперечення

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 20 липня 2001 (а.с. 7). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17.10.2017 року шлюб між ними розірвано.

За договором купівлі-продажу від 27.12.2004 року ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_3 у м Кременчуці.

13.01.2005 року ОСОБА_3 зареєстрував право приватної власності на квартиру АДРЕСА_5.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Частинами першою та другою статті 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1-3 ст. 61 цього Кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту; об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 368 Цивільного Кодексу України визначається, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі ( зазначено у частинах першої, третьої та четвертої статті).

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється ( ч.1,2,4 ст. 372 Цивільного Кодексу України ).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності до вимог ч.1-7 ст. 57 СКУ, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_3 у м Кременчуці. Враховуючи презумпцію, визначену у Сімейному кодексі України вищезазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає розподілу у рівних часткам між співвласниками із припиненням прав спільної сумісної власності.

Щодо доводів відповідача, то суд вважає що ОСОБА_3 не доведено факту придбання зазначеного майна за приватні ( особисті) кошти, зокрема за рахунок продажу нерухомого майна. Факт укладення усного договору позики, згідно якого начебто були отримані кошти, не може бути підставою для визнання даних коштів приватною (особистою) власністю одного з подружжя, у зв'язку із тим, що при укладенні договору ( зі слів допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_6, кошти позичались на сімейні потреби, пов'язані із придбанням нерухомого майна для сім'ї) позичальник діяв в інтересах сім'ї, що підтвердили свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, сам ОСОБА_3 у судовому засіданні підтвердив, що при укладанні договору - купівлі продажу спірної квартири, йому нотаріусом роз'яснено режим використання спільного майна подружжя, а тому позичені кошти є спільним майном подружжя і майно придбане на ці кошти також є спільним майном подружжя.

Судом, не приймається і заяви відповідача та його представника, про те, що дохід ОСОБА_3 був значно більшим ніж дохід ОСОБА_1, так як дохід подружжя є спільним майном незалежно від його розміру та розміру доходу іншого з подружжя.

Судом не розглядалось і питання підставі наявності боргових зобов»язань ОСОБА_3, у зв'язку із тим, що дані обставини не мають суттєвого значення для вирішення спору стосовно визначення правового статусу майна як спільної сумісної власності.

Встановлення вищезазначених обставин є підставою для визнання позовних вимог ОСОБА_1 доведеними та такими, що підлягають задоволенню, шляхом визнання нерухомого майна спільним сумісним майном подружжя, яке підлягає розподілу між подружжям у рівних частках, визнання за позивачем права власності на половину даного майна із залишенням у власності відповідача іншої половини спірного майна.

Згідно ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Вирішуючи питання про поділ вказаного спірного майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд має застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач не надавали своєї згоди на отримання грошової компенсації вартості своєї частки спірного майна.

Доказів можливості визначення частки в натурі позивачем також не надано.

Оскільки позивач та відповідач не вчинили таких дій, а неподільні речі, зокрема, квартира, не може бути реально поділена між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 1486,56 грн., що підтверджено відповідною квитанцією. Крім того, до судових витрат відповідно до п. 2 ч. 3 ст.133 ЦПК України, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Таким чином, підлягають стягненню судові витрати пов'язані зі сплатою з проведення експертизи в розмірі 500 грн. для визначення ціни позову .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 24,60- 69, 70-105,110,111,112,114 СК України, ст.ст.2, 10, 12, 13, 16, 76-82, 89, 133,141, 189-200, 247, 258, 263, 264, 265, 273, 274, 279, 293, 315, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_4 у м Кременчуці.

Визнати за ОСОБА_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, право власності на ? частку квартиру АДРЕСА_4 у м Кременчуці.

Визнати за ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, право власності на ? частку квартиру АДРЕСА_4 у м Кременчуці.

Стягнути з ОСОБА_3, реєстраційний номер платника податків НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, у повернення сплаченого судового збору суму в розмірі 1986,56 грн

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Полтавської області через Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.С Предоляк