Справа № 148/1621/17
Провадження №2/148/121/18
РІШЕННЯ

Іменем України

25 вересня 2018 року м. Тульчин

Суддя Тульчинського районного суду

Вінницької області Саламаха О.В.

за участю: секретаря Носулько К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

До Тульчинського районного суду Вінницької області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 з моменту свого народження ІНФОРМАЦІЯ_2 і по даний час проживає у будинку, за адресою: АДРЕСА_1, що до 15.04.1991 відносився до категорії колгоспних дворів.

Крім того, позивач з ІНФОРМАЦІЯ_2 по 10.06.1991 був зареєстрований за вказаною адресою, однак 10.06.1991 вибув для проходження строкової військової служби та повернувся до місця проживання у 1993 році.

В подальшому ОСОБА_2 постійно проживав у будинку, за адресою: АДРЕСА_1, здійснював його ремонт, добудовував житлові та нежитлові будівлі, оскільки вважав, що є співвласником зазначеного будинку.

Нещодавно позивачу стало відомо, що його мати і батько отримали свідоцтво про право власності на даний будинок та відповідно до вказаного свідоцтва їм належать рівні часки у розмірі 1/2 у кожного.

Вказані обставини змусили ОСОБА_2 звернутися до суду з даним позовом та просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач у судове засідання не з'явився, однак надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності у якій вказав, що заявлені вимоги підтримує і просить їх задовольнити.

Представник позивача у судове засідання не з'явився і відомостей про причини неявки суду не повідомив.

Відповідач і її представник у судове засідання не з'явилися, однак надали заяви про розгляд справи за їх відсутності у яких вказали, що позов визнають.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що згідно інформації за № 231 від 24.07.2017, наданої Михайлівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_2 з ІНФОРМАЦІЯ_2 по 10.06.1991 був зареєстрований та проживав, за адресою: АДРЕСА_1, з 10.06.1991 по 1993 рік знаходився поза межами місця проживання у зв'язку з проходженням строкової військової служби. Після чого продовжив постійно проживати за вказаною адресою та по даний час фактичне місце проживання не змінював (а.с. 5), вказані обставини також підтверджують копіями по господарських книг (а.с. 40 - 63).

Згідно свідоцтва право власності на нерухоме майно від 05.05.2011, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних часках у розмірі 1/2 належить будинок, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

У відповідності до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 05.09.2017, виданого Михайлівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_5, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 84).

Рішенням Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за № 19 від 15.04.2011, вирішено оформити право спільної часткової власності на будинок, за адресою: АДРЕСА_1, який до 15.04.1991 належав до складу колгоспного двору на ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (а.с. 9).

В подальшому заочним рішенням Тульчинського районного суду від 06.06.2018, яке набрало законної сили 09.07.2018, рішення Михайлівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області за № 19 від 15.04.2011 визнано недійсним.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України, визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Частиною 3 ст. 5 ЦК України, визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно ч. 1 ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Також, згідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Постановою Верховної Ради Української РСР за № 885-ХІІ від 26.03.1991, введено в дію Закон України «Про власність», яким з 15.04.1991 припинено існування колгоспних дворів.

Згідно роз'яснень п. 6 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995, передбачено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулювали відносини власності цього двору, зокрема: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється входячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Положеннями ст. 120, 123 ЦК Української РСР чинного на час існування колгоспних дворів, встановлено, що майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 не втратили права на частку в його майні, розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

За таких обставин враховуючи, що рішення Михайлівської сільської ради Тульчинського районного суду Вінницької області за № 19 від 15.04.2011, на підставі якого відповідачу та ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності, визнано недійсним, станом на 15.04.1991 позивач входив до складу членів колгоспного двору, за адресою: АДРЕСА_1, майно вказаного колгоспного двору збереглося після припинення його існування, відповідач визнала позов, а тому суд прийшов до висновку про те, що оспорюване свідоцтво про право власності на нерухоме майно є таким, що порушує права позивача як його співвласника, у зв'язку з чим, вимоги ОСОБА_2 є законними та обґрунтованими.

Також, згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

В даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та законних інтересів, а відтак суд вважає за необхідне задовольнити позов у межах заявлених ОСОБА_2

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений останнім при зверненні до суду з даним позовом у розмірі 640 грн., а також витрати пов'язані з отриманням правової допомоги у розмірі 5000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 20, 316, 321 ЦК України, ст. 4, 10, 12, 19, 23, 76-80, 95, 141, 206, 259, 263 - 265, 280 - 282 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно за № 18 від 15.04.2011, видане Михайлівською сільською радою Тульчинського району Вінницької області, на ім'я ОСОБА_3 і ОСОБА_5 на будинок, за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючої, за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживаючого, за адресою: АДРЕСА_1, судові витрати по сплаті судового збору у сумі 640 (шістсот сорок) гривень, а також суму витрат на правову допомогу у сумі 5000 (п'ять тисяч) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Тульчинський районний суд Вінницької області.

Роз'яснити, що учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Тульчинського районного суду

Вінницької області О.В. Саламаха