Постанова

Іменем України

01 жовтня 2018 року м. Київ

справа № 404/8636/15-ц

провадження № 61-36397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ЛуспеникаД. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Рубантранс»,

представник позивача - ПолуденьЄвген Олександрович,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Рубантранс» до ОСОБА_5 про відшкодування збитків за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Письменного 0. А., Дьомич Л. М., Дуковського 0. Л. від 02 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Рубантранс» (далі - TOB «Рубантранс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про відшкодування збитків.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 з 08 квітня 2013 року по 26 жовтня 2015 року працював на посаді водія TOB «Рубантранс». 21 жовтня 2015 року, під час виконання своїх трудових обов'язків, а саме перевезення вантажу в міжнародному сполученні між Україною та Республікою Білорусь, ОСОБА_5 був зупинений в м. Бобруйськ Республіки Білорусь посадовою особою транспортної інспекції Міністерства транспорту і комунікації Республіки Білорусь для перевірки документів, під час якої виявилося, що ним не було сплачено збір за проїзд територією Республіки Білорусь в розмірі 55 Євро. Внаслідок чого було складено акт від 21 жовтня 2015 року, яким накладено штраф в розмірі 1 100 Євро та затримано автомобіль до сплати штрафу.

ОСОБА_5, користуючись корпоративною карткою TOB «Рубантранс», яка була надана йому для оплати витрат, пов'язаних з відрядженням, сплатив штраф у розмірі 1 100 Євро, що еквівалентно 21 556 700 білоруських рублів та 29 952 грн.

Також, під час відрядження на території Республіки Білорусь посадовими особами транспортної інспекції Міністерства транспорту і комунікації Республіки Білорусь було складено акт від 21 жовтня 2015 року, яким встановлено, що автомобіль під керуванням ОСОБА_5 здійснив проїзд відрізками державних автошляхів Республіки Білорусь без оплати вартості їх проїзду та накладено штраф у розмірі 520 Євро, що еквівалентно 13 780 грн, який також був оплачений корпоративною карткою TOB «Рубантранс».

Посилаючись на те, що відповідно до посадової інструкції відповідач несе відповідальність за порушення вимог та правил проїзду територією інших держав, а товариство сплатило указані кошти, TOB «Рубантранс» просило суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь у регресному порядку грошові кошти у розмірі 43 732 грн та судовий збір в розмірі 1 218 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у складі судді Галагана О. В. від 28 листопада 2016 року у задоволенні позову TOB «Рубантранс» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 не відноситься до категорії працівників, з якими згідно КЗпП України укладається договір про повну матеріальну відповідальність, у зв'язку з чим підстав для стягнення з відповідача збитків немає.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів:

Письменного О. А., Дьомич Л. М., Дуковського 0. Л. від 02 березня 2017 року апеляційну скаргу TOB «Рубантранс» задоволено.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 листопада 2016 року скасовано.

Позов TOB «Рубантранс» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь TOB «Рубантранс» грошові у кошти у розмірі 43 732 грн у рахунок відшкодування збитків в порядку регресу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_5 була надана корпоративна картка TOB «Рубантранс» для оплати витрат пов'язаних з відрядженням, якою він скористався для оплати штрафів, що були на нього накладені у зв'язку з порушенням вимог та правил проїзду територією Республіки Білорусь. Указана картка являє собою аналог грошових коштів, виданих під звіт, відповідач несе повну матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну товариством у зв'язку з невиконанням своїх трудових обов'язків.

У березні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що його посада як водія не відноситься до категорії посад, які несуть повну матеріальну відповідальність, договору про повну матеріальну відповідальність він не підписував, наказ про суміщення професій водія та експедитора відсутній. Товариством не надано документів, що підтверджують отримання ним під звіт корпоративної картки із коштами, а тому рішення суду апеляційної інстанції є незаконним.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Інші учасники справи судові рішення не оскаржили.

Згідно з пунктом 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147ЛЛІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті З ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

У частині першій статті 1191 ЦК України зазначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до роз'яснень, наданихсудаму пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», працівники, які не є керівниками підприємства (установи, організації) і структурних підрозділів на підприємстві або їх заступниками, за шкоду заподіяну зайвими грошовими виплатами, викликаними неналежним виконанням ними трудових обов'язків, несуть матеріальну відповідальність за частиною першою статті 132 КЗпП України, крім випадків, для яких стаття 134 КЗпП України передбачена повна матеріальна відповідальність.

Відповідно до статті 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно із статтею 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Згідно пункту 2 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли: майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

Під іншими разовими документами слід розуміти накладні, відомості, рахунки-фактури тощо, передбачені відповідними правилами забезпечення первинного бухгалтерського обліку. Накладними або іншими документами оформляється видача матеріальних цінностей із складів, торгових залів для відправлення їх в інші організації, для торгівлі з лотків, у кіосках тощо.

Отже, підставою повної матеріальної відповідальності в цьому випадку є заподіяння шкоди невиконанням чи неналежним виконанням прийнятого працівником на себе обов'язку виконати окреме трудове завдання - одержати від третьої особи чи матеріально відповідального працівника трудового колективу за разовою довіреністю або іншим разовим документом під свою відповідальність визначене майно та інші цінності і передати його (повернути) в цілості і збереженості власнику або уповноваженому ним органу.

Працівник, який одержав майно або інші цінності за довіреністю або іншим разовим документом, відповідає за їх втрату, за їх недостачу, ушкодження або псування.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 була надана корпоративна картка TOB «Рубантранс» для оплати витрат пов'язаних з відрядженням, якою він скористався для оплати штрафів, які були на нього накладені у зв'язку з порушенням вимог та правил проїзду територією Республіки Білорусь (а.с. 23).

За своєю суттю дана картка являє собою аналог грошових коштів, виданих під звіт.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов товариства, апеляційний суд дійшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_5 була надана корпоративна картка TOB «Рубантранс» з грошовими коштами під звіт, а тому він несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини товариству, у зв'язку з чим повинен компенсувати збитки у розмірі виплаченого відшкодування

Верховний Суд вважає, що висновок суду апеляційної інстанцій є правильними, ґрунтується на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_5 не повинен нести повну матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну товариству у вигляді виплаченого відшкодування за сплачені ним з корпоративної картки TOB «Рубантранс» штрафи, є безпідставними, оскільки корпоративна картка являє собою аналог грошових коштів виданих під звіт, а тому відповідач несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну товариству і у цьому випадку договору про повну матеріальну відповідальність не потрібно.

Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк