Провадження № 2/521/333/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року Малиновський районний суд міста О деси в складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

за участю секретаря судового засідання - Кіліян О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним,

В С Т А Н О В И В :

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним та просить суд визнати правочин, укладений між ним та відповідачем дійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 2005 по 2016 рік він виконував доручення відповідача згідно довіреності про надання юридичних послуг для представлення інтересів та захисту прав ЗАТ «Будівельно-монтажне управління №12 «Одесбуд» та особисто відповідача, який являвся головою правління вказаного ЗАТ, яке розташоване за адресою м. Одеса, вул. Церковна, 29, та приміщення належать йому на правах приватної власності. За це відповідач спочатку усно, а потім і письмово надав розписку, в якій зазначено «Зобов'язуюсь при отриманні грошей від покупця передати ОСОБА_1 6000 у.е.», зазначені кошти вбачалися як плата за надання позивачем юридичних послуг, за період з 2005 р. по 2016р. Однак відповідачем даного зобов'язання не виконано, грошові кошти не сплачено позивачу. За даних обставин вважає що між ним та відповідачем виникла домовленість, яку можна розглядати, як правочин, та який просить суд визнати дійсним.

Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав до суду заяву, в якій заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити його позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання не з»явився, сповіщений належним чином, надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.02.2015р. ОСОБА_2 склав розписку в якій зазначив, що зобов'язується при отриманні грошей від покупця передати ОСОБА_1 6000 у.е. (а.с. 5).

З 2005 року по 2016 рік ОСОБА_1 представляв права та інтереси ОСОБА_2 та ЗАТ БМУ-12, надаючи юридичні послуги, про що свідчать копії довіреностей а також постанови та ухвали судів різної юрисдикції, в яких зазначено про участь позивача в судових засіданнях при розгляді справ. (а.с. 6-39)

Разом з тим, позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, зазначив, що між сторонами на підставі письмової розписки від 04.02.2015р. виникли зобов'язання, які породили між собою домовленість, яку слід розглядати як правочин.

Суд зазначає, що вимогами ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

У відповідності до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Аналізуючи вище зазначену норму законодавства, вбачається, що правочину та для настання його правових наслідків, необхідна умова, а саме обумовленість всіх істотних умов, щодо виконання певного зобов'язання, укладеного між сторонами.

За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Крім того суд зазначає, що позивач на обґрунтування своїх вимог посилається на ст. 218 ЦК України, зокрема зазначає, що недотримання сторонами письмової форми правочину не несе його недійсності у випадку надання письмових доказів, недодержання письмової форми правочину, яка вимагається законом не призводить до недійсності правочину. Дані твердження не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи наявна письмова розписка, в якій зазначено певний вид зобов'язань, однак сторонами при складанні даного виду правочину не зазначено у зв'язку з чим та які надані послуги була досягнута ця домовленість, її правові наслідки, тобто не досягнуто всіх умов виконання зобов'язання, а тому такий правочин не може бути визнаний судом дійсним.

Проаналізувавши встановлені судом обставини та надані докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що підстав для визнання правочину дійсним немає.

Цивільні обов'язки, відповідно до статті 14 ЦК України виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.

Згідно із вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 9-13, 76-83, 95, 133, 141, 223, 247, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину дійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ І.А.МАЗУН