Справа № 206/5453/17
Провадження № 2/206/134/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.08.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Мороза К.Т.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ОСОБА_4 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач є власником будинку № 48, розташованого за адресою: місто Дніпро, вулиця Романовського. У 98 році позивач, її чоловік, донька та син ОСОБА_3, були зареєстровані у вказаному будинку. В червні 2014 року син позивача, який є відповідачем у даному позові, через ситуацію, що виникла в країні, виїхав до Російської Федерації на постійне місце проживання. Повертатись в Україну відповідач наміру не має, сторони не спілкуються, родинні звязки не підтримують. Керуючись викладеним позивач просив визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: місто Дніпро, вулиця Романовського, будинок 48 (а.с. 2-5).

Відповідач позов визнав, не заперечував проти задоволення (а.с. 67).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

23.10.2017 відкрито провадження у справі.

12.02.2018 судом постановлено ухвалу звернення до компетентного суду Російської Федерації з дорученням про правову допомогу, в звязку із чим зупинено провадження у справі.

19.07.2018 провадження у справі поновлено, в звязку із надходженням до суду результатів виконання доручення.

Під час розгляду справи судом заслухано думку представника позивача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

02.08.2018 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

На підставі договору купівлі-продажу від 29.08.98, будинок № 48, розташований за адресою: місто Дніпро, вулиця Романовського належить на праві власності ОСОБА_2 (а.с. 6).

Згідно довідки, виданої 09.09.2017 головою квартального комітету № 21 Білоконь, у будинку № 48, розташованому за адресою: місто Дніпро, вулиця Романовського зареєстровані позивач, її чоловік, донька та син ОСОБА_3 (а.с. 8).

Також, судом встановлено, що відповідачу видано вид на проживання на території Російської Федерації до 2022 року, та зареєстровано його за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_1 (а.с. 32).

Відповідно до копії протоколу судового засідання Красноармійського районного суду м. Волгоград, на виконання доручення Самарського районного суду м. Дніпропетровська, компетентним судом було встановлено особу відповідача, вручено копію позовної заяви з додатками та зясовано, що ОСОБА_3 позов визнає та не заперечує проти його задоволення (а.с. 67).

ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим кодексом України.

Стаття 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки само по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, в разі якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом з письмових доказів, відповідач дійсно за місцем реєстрації не проживає, та не має такого наміру у майбутньому, наявність будь-яких перешкод зі сторони позивача у проживанні за вказаною адресою відповідача не судом не встановлено. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Абзацом 6 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом.

Судом приймається заява відповідача про визнання позову, оскільки, як встановлено судом, відповідач виїхав за межі України на проживання до Російської Федерації, повертатись назад наміру не виказав.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши представника позивача, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України

ВИРІШИВ:

ОСОБА_5 Григорівни (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1) до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити повністю.

Визнати громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: місто Дніпро, вулиця Романовського, будинок 48.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 10.08.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак