Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 758/9796/15-ц

провадження № 61-14513св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), БілоконьО. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі судді Лапчевської О. Ф.,

від 30 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі судді Заришняк Г. М., від 21 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «СП МДМ» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 вересня 2015 року відкрито провадження у зазначеній справі.

У липні 2016 року представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5 були подані апеляційні скарги на зазначене судове рішення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2018 року

відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 вересня 2015 року.

У березні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 звернувся до суду з аналогічною апеляційною скаргою на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 вересня 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 вересня 2015 року.

Ухвали суду апеляційної інстанції мотивовані тим, що ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5, який діє в його інтересах, неодноразово зверталися до апеляційного суду із апеляційними скаргами на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 вересня 2015 року. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у зв'язку із пропуском строку на апеляційне оскарження. У подальшому ухвалами апеляційного суду було відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі того, що заявник вже використав свої права та оскаржив судове рішення у апеляційному порядку. У зв'язку з цим апеляційний суд на підставі пункту 3 частини першої

статті 358 ЦПК України відмовив у відкритті апеляційного провадження, оскільки є ухвала суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення. Апеляційний суд попередив ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 щодо подальшого зловживання процесуальними правами на оскарження та роз'яснив наслідки такого зловживання, передбачені статтею 148 ЦПК України.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 просить скасувати ухвали апеляційного суду від 30 січня 2018 року, від 21 березня 2018 року та направити справу для подальшого розгляду до апеляційного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційні скарги ОСОБА_4 є аналогічними за своїм змістом та мотивовані тим, що апеляційний суд неправомірно оцінив ситуацію та дійшов неправильного висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження, оскільки він, попередньо звертаючись до суду, не оскаржував одні і ті самі питання, як зазначив у своїх ухвалах апеляційний суд. Вважає, що апеляційний суд допустив помилку, оскільки предмет оскарження був відмінний від попередніх під час оскарження ухвали районного суду. Таким чином, апеляційний суд порушив основоположні принципи судочинства, а також норми Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційним судом установлено, що ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 11 вересня 2015 року відкрито провадження у зазначеній справі.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у грудні 2015 року звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою (а. с. 58).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 вересня на підставі частини третьої

статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали) у зв'язку із пропуском заявником строку на апеляційне оскарження (а. с. 68).

Постановою Верховного Суду від 16 січня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишено без задоволення, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 17 березня 2016 року залишено без змін (а. с. 124-126).

У травні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 11 вересня 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2016 року йому відмовлено у відкритті апеляційного провадження (а. с. 98).

У липні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав ще дві апеляційні скарги на ухвалу Подільського районного суду міста Києва

від 11 вересня 2015 року.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 358 ЦПК України суддя апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення апеляційної скарги цієї самої особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.

За таких обставин, апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_4, які підписав його представник ОСОБА_5, вірно застосувавши положення пункту 3 частини першої статті 358 ЦПК України, правильно виходив із того, що оскільки є ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження цієї самої особи на те саме судове рішення, то повторний апеляційний розгляд положеннями норм ЦПК України не передбачено.

Доводи касаційної скарги про обмеження права заявника на доступ до суду не заслуговують на увагу, оскільки заявник, подавши у грудні 2015 року свою першу апеляційну скаргу, пропустив строк на апеляційне оскарження, а ухвалою апеляційного суду від 17 березня 2016 року, яка була предметом касаційного перегляду, відмовлено у відкритті апеляційного провадження у зв'язку з невиконанням заявником вимог ухвали від 16 січня 2016 року про залишення апеляційної скарги без руху та ненаданням заявником клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Верховний Суд у постанові від 16 січня 2018 року зазначив, що ухвала апеляційного суду від 17 березня 2016 року постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують. Судова практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що доступ до суду не є абсолютним і національним законодавством може обмежуватись, зокрема для дотримання правил судової процедури і це не є порушенням права на справедливий суд.

З урахуванням наведеного, ухвали апеляційного суду є такими, що постановлені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують. Підстави для скасування оскаржених ухвал апеляційного суду відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржені ухвали апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. В. Білоконь

С. Ф. Хопта