Справа № 462/4639/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/994/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремета Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника заінтересованої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року у справі за заявою ОСОБА_2, за участі заінтересованих осіб: ОСОБА_4, Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання фізичної особи недієздатною,-

в с т а н о в и л а:

В серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суду із заявою, в якій просив визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатною, покликаючись на те, що вона не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не може правильно орієнтуватися у просторі та часі, потребує постійного стороннього догляду та допомоги. Зокрема, ОСОБА_4 24 квітня 2016 року скасувала свою довіреність на представництво її інтересів ним та іншими особами від 20 жовтня 2014 року. 19 серпня 2015 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про залишення її позову без розгляду та 06 липня 2016 року відмовилась від позову. Просиа визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, недієздатною.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмолено за безпідставністю.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив заявник ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, покликається на те, що суд першої інстанції лише формально підійшов до вирішення цього питання про недієздатність його матері, адже суд навіть не намагався пересвідчитись у фактичному стані здоровя ОСОБА_4 Також покликається на те, що судом було безпідставно відмовлено в заявлених клопотаннях про призначення психіатричної експертизи на дослідження психічного стану його матері ОСОБА_4, визнання її явки в судове засідання обовязковою та клопотанню про допит свідків. Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його заяву про визнання недієздатною ОСОБА_4 задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника заінтересованої особи ОСОБА_5 щодо її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Положеннями ст.264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є матірю заявника ОСОБА_2

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до ст.39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона унаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Єдиною підставою для визнання фізичної особи недієздатною є наявність у неї хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Поняття психічного розладу згідно Закону України «Про психіатричну допомогу»- це розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров'я, виписка з історії хвороби; інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.

Частиною 3 ст. 296 ЦПК України передбачено, що заява про визнання фізичної особи недієздатною може бути подана членами її сім'ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, психіатричним закладом.

Згідно з ч. 1 ст. 297 ЦПК України у заяві про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи повинні бути викладені обставини, що свідчать про психічний розлад, істотно впливають на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, чи обставини, що підтверджують дії, внаслідок яких фізична особа, яка зловживає спиртними напоями, наркотичними засобами, токсичними речовинами, азартними іграми тощо, поставила себе чи свою сім'ю, а також інших осіб, яких вона за законом зобов'язана утримувати, у скрутне матеріальне становище.

Крім того, відповідно до ст. 298 ЦПК України суд за наявності достатніх даних про психічний розлад фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу. У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її цивільної дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2, за участі заінтересованих осіб: ОСОБА_4, Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визнання фізичної особи недієздатною суд першої інстанції виходив з того, що заявником ОСОБА_2 не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що ОСОБА_4 внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Доводи апеляційної скарги про те, що доказами психічного розладу здоровя ОСОБА_4 є довіреність ОСОБА_4 від 20 жовтня 2014 року, заяви ОСОБА_4 від 24 червня 2016 року, 06 липня 2016 року, 19 серпня 2015 року, 22 вересня 2015 року, заповіт від 15 вересня 2009 року є безпідставними та вірно не взяті судом до уваги, оскільки в розумінні ст.ст.77,78 не є належними та допустимими доказами.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, та такі не надані ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, які б свідчили про те, що такі дії не відповідають волі ОСОБА_4, що вона не розуміє їх значення та свідчать про психічну хворобу чи недоумство останньої.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом було безпідставно відмовлено в заявлених клопотаннях про призначення психіатричної експертизи на дослідження психічного стану його матері ОСОБА_4 є необґрунтованими, оскільки у звязку з відсутністю даних про психічну хворобу чи недоумство ОСОБА_4 судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено у призначенні судово-психіатричної експертизи. (а.с.99)

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками районного суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1. ч.1 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 15.08.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_6