Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 756/12831/15-ц

провадження № 61-7139св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Ступак О.І., Усика Г.І.,

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у складі судді Шумейко О.І. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенко Д. Р., Пікуль А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 1985 року він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Мінського районного суду м. Києва від 27 квітня 1997 року. Після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу сторони відновили подружні стосунки та надалі проживали разом однією сім'єю, вели спільний побут та виховували дітей. 24 жовтня 2012 року ОСОБА_4 оформила свідоцтво про розірвання шлюбу, про отримання якого позивача не повідомила і про що він дізнався лише у серпні 2015 року. За час спільного проживання подружжям ОСОБА_4 придбано квартиру АДРЕСА_1, автомобіль Опель Вектра, 2005 року випуску, д.н.з.НОМЕР_1, автомобіль Мерседес Віто, 2001 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, а також інше рухоме майно: меблі, обладнання для кухні, телевізори, холодильники, тощо. Усе майно придбано сторонами за рахунок спільних коштів, а тому позивач має право на 1/2 частини набутого нерухомого та рухомого майна. Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд встановити факт проживання між ним та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 24 жовтня 2012 року до 01 серпня 2015 року, визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 кошти в сумі 190 050,00 грн у відшкодування вартості автомобіля Опель Вектра, д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року випуску, провести розподіл спільного майна, набутого у період проживання у зареєстрованому шлюбі і за період перебування у фактичних шлюбних відносинах у такий спосіб: виділити на користь ОСОБА_3 люстру стельову, набір столових приборів 12 предметів типу «Маестро», набір ножів для кухні типу «Кальве», посуд кухонний (набір 6 предметів) типу «Крауф», картину «гобелен» 2 штуки, електропраску типу «Скарлетт», мікрохвильову піч «Самсунг», холодильник двокамерний типу «Атлант», унітаз компакт кутовий, душову кабіну зі змішувачем (90 см скляні панелі), тумбу з мийкою 2 ств. (60 см) та дзеркалом, бойлер електричний «Термотекс» на 50 л, електричну варочну панель «Ганза», пилосос «Філіпс», стаціонарний комп'ютер разом з усією периферією (клавіатура, принтер-ксерокс Phaser 3116, сканер, монітор, аудіо система) та столом «Мюнхен» до нього, музичний центр «Панасонік», відеокамеру «Панасонік», м'які меблі (кожзам) - диван та два крісла, сервант кутовий, телевізор «Самсунг» 40 дюймів з тумбою-підставкою, мультиварку типу «Philips», електротермос «Вітек» (3,0 л), телевізор «Панасонік» 16 дюймів, відеомагнітофон «Фунай», кухонні меблі з вбудованою витяжкою, на загальну суму 54 228,00 грн, виділити на користь ОСОБА_4: кухонні меблі з вбудованою витяжкою; мікрохвильову піч «Панасонік»; електром'ясорубку «Бош»; м'які меблі (кожзам) - диван та два крісла; електропраску «Філіпс»; пральну машину-автомат «Бош»; електричну варочну панель «Тенте»; електричну духовку «Ганза»; телевізор «Самсунг» (плазма, 43 дюймів) з тумбою; комплект меблів (спальня); килими для підлоги (розмір 3х4 та 3х5); тумбу з мийкою 3 ств. (100 см) та дзеркалом; ванну акрилову зі змішувачем (170 см); скляний стіл журнальний; пароварку «Редмонт»; блендер «Бош»; килимок овальний для підлоги (розмір 2х1, кухня); акваріум з тумбою-підставкою (110 л); картини «гобелен» та об'ємні (8 штук); меблевий гарнітур - стінка (вітальня); бухгалтерський сейф «Пратик»; посуд кухонний «Крауф» (6 предметів); набір ножів для кухні «Кальве»; набір столових приборів «Маестро» (12 предметів); люстри стельові дві штуки, автомобіль марки Mercedes Vito, 2001 року випуску, НОМЕР_2, на загальну суму 251 703,00 грн. Вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 318/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , автомобіль марки Opel модель Vectra, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, а також рухоме майно: електропраску «Scarlet», мікрохвильову піч «Samsung», пилосос «Philips», стаціонарний комп'ютер разом з обладнанням до такого (клавіатура, принтер - ксерокс Phaser 3116, сканер, монітор, аудіо система), комп'ютерний стіл «Мюнхен», музичний центр «Panasonic», відеокамеру «Panasonic», телевізор «Samsung» з діагоналлю 40 дюймів з тумбою-підставкою, відеомагнітофон «Funai», електропраску «Philips», пральну машину-автомат «Bosch», килими на підлогу розміром 3х4 та 3х5, килим овальний на підлогу для кухні розміром 2х1, загальною вартістю 24 096,00 грн. Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 таким чином: Визнано за ОСОБА_3 право власності на 159/1000 частин квартири АДРЕСА_1, загальною площею 108,20 кв.м, жилою площею 66,50 кв.м. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 159/1000 частин квартири АДРЕСА_1, загальною площею 108,20 кв.м., жилою площею 66,50 кв.м. Визнано за ОСОБА_3 право власності на електропраску «Scarlet», мікрохвильову піч «Samsung», відеокамеру «Panasonic», музичний центр «Panasonic», телевізор «Samsung» з діагоналлю 40 дюймів з тумбою-підставкою, відеомагнітофон «Funai», загальною вартістю 13 796,00 грн. Визнано за ОСОБА_4 право власності на стаціонарний комп'ютер разом з обладнанням до такого (клавіатура, принтер - ксерокс «Phaser 3116», сканер, монітор, аудіо система), пилосос «Philips», електропраску «Philips», пральну машину-автомат «Bosch», килими на підлогу розміром 3х4 та 3х5, килим овальний на підлогу для кухні розміром 2х1, загальною вартістю 10 300,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 50 000,00 грн, як грошову компенсацію, замість його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки Opel модель Vectra, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1 748,00 грн, як грошову компенсацію, замість її частки у спільній сумісній власності при поділі рухомого майна. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що подружжя ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1985 року по 24 жовтня 2012 року, оскільки припинення шлюбу зареєстровано в органах реєстрації актів цивільного стану 24 жовтня 2012 року за заявою ОСОБА_4, про що здійснено актовий запис про розірвання шлюбу №387 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Таких висновків суд першої інстанції дійшов з урахуванням приписів статті 58 Конституції України, вимог статей 38, 39, 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України (у редакції, чинній на час вирішення спору), статей 114, 115 Сімейного кодексу України (далі - СК України), який набув чинності з 01 січня 2004 року та з урахуванням роз'яснень пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру №9, загальною площею 108,20 кв.м, жилою площею 66,50 кв.м, по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири №9, загальною площею 108,20 кв.м, жилою площею 66,50 кв.м, по АДРЕСА_1 Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири №9, загальною площею 108,20 кв.м, жилою площею 66,50 кв.м., по АДРЕСА_1 В іншій частині судове рішення залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині поділу квартири, суд апеляційної інстанції, погодившись з судом першої інстанції про перебування ОСОБА_4 у шлюбі з 1985 по 24 жовтня 2012 року та перевіривши обставини справи, встановив, що у матеріалах справи відсутній договір дарування коштів відповідачу її матір'ю на суму 487 830,00 грн, укладений в письмовій формі і нотаріально посвідчений, на підставі якого за ОСОБА_3 визнано право власності лише на 159/1000 частин квартири АДРЕСА_1, загальною площею 108,20 кв.м, жилою площею 66,50 кв.м. Тому апеляційний суд дійшов висновку, що зазначена квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та підлягає поділу між ними в рівних частинах, з урахуванням приписів частин першої-другої статті 60, частин першої-другої статті 61, частини першої статті 69, частини першої статті 70, частини першої статті 71 СК України.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року в частині поділу квартири та автомобіля марки Opel модель Vectra, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 та рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

22 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

19 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.

07 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що з січня 1997 року ОСОБА_4 з позивачем спільного бюджету не мала та господарства не вела, оскільки останній вживав алкоголь. Суди не врахувати преюдиційний факт, встановлений у рішенні Мінського районного суду м. Києва від 27 квітня 1997 року у справі №2-1667, про відсутність між сторонами спільного господарства і матеріальної підтримки з січня 1997 року, як підстав для розлучення та розірвання шлюбу. Свідоцтво про розірвання шлюбу вона оформила лише 24 жовтня 2012 року через юридичну необізнаність. У період з 2008 року по 01 червня 2010 року проживала у комунальній квартирі, окремо від позивача і участі у приватизації цієї квартири не брала. З червня 2010 року відповідач переїхала до квартири, яку придбала за власні кошти. Зокрема, 22 травня 2006 року матір відповідача - ОСОБА_6 продала ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 за 487 830,00 грн, що за курсом Національного банку України еквівалентно 96 600,00 доларів США. Зазначені кошти за продану квартиру були внесені на депозитний рахунок у банку, відкритого на ім'я ОСОБА_4, що підтверджується довідкою АТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 17 вересня 2015 року. 26 червня 2006 року відповідач придбала облігації, які частково оплатила коштами, які зняла з депозитного рахунку, а іншу частину оплачено її коштами та коштами, подарованими дітьми. Отже, майнові права на квартиру належать саме їй. Спірний автомобіль марки Opel модель Vectra, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 вона придбала 12 липня 2005 року за особисті кошти, які дала їй мати, як частину спадщини після смерті батька. Належні та допустимі докази, які підтверджують, що ОСОБА_3 брав фінансову участь у придбанні спірного майна у матеріалах справи відсутні. Посилається на не застосування судом до спірних правовідносин норм статей 194, 197 ЦК України та статті 57 СК України, пропуск позивачем позовної давності а також на те, що апеляційний суд не повідомив її належним чином про розгляд справи, що є порушенням норм процесуального закону.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки доводи відповідача щодо придбання квартири та автомобіля за власні кошти належними та допустимими доказами не підтверджені. Позовну давність ним не пропущено, оскільки з позовом про поділ майна подружжя ОСОБА_3 звернувся 29 вересня 2015 року, тобто з дотриманням трирічного строку, що правильно встановлено апеляційним судом. Доводи відповідача про те, що позивач не працював та не мав доходів спростовуються наданими доказами у справі, що свідчать про те, що ОСОБА_3 є ветераном праці, був засновником та директором підприємства, де відповідач працювала бухгалтером-касиром.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що у 1985 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. Від цього шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають двох дітей: ОСОБА_9,1985 року народження та ОСОБА_10, 1987 рокународження.

Рішенням Мінського районного суду міста Києва від 27 квітня 1997 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 22 липня 2002 року № 819 сім'ї ОСОБА_10 видано ордер на дві кімнати площею 23,5 кв.м. в комунальній чотирикімнатній квартирі по АДРЕСА_3 із залишенням родини ОСОБА_10 на квартобліку. За цією адресою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з дітьми зареєстрували місце проживання, що підтверджується довідкою Житлово ремонтно-експлуатаційної організації від 01 жовтня 2004 року № 412 (форма № 3).

Згідно з довідкою відділу обліку та розподілу житлової площі Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 05 травня 2008 року № 1124 станом на 05 травня 2008 року позивач та відповідач, як подружжя, перебували на квартирному обліку при Дніпровській районній у м. Києві державній адміністрації у пільговій категорії, як молоді спеціалісти.

Факт спільного проживання позивача та відповідача до літа 2010 року також підтверджено показами свідків, тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що подружжя ОСОБА_4 фактично проживали разом та вели спільне господарство з 1985 року по першу половину 2010 року, незважаючи на розірвання їх шлюбу рішенням Мінського районного суду м. Києва від 27 квітня 1997 року.

24 жовтня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві вчинено актовий запис про розірвання шлюбу від за № 387 за заявою ОСОБА_4 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Таке ж свідоцтво про розірвання шлюбу 04 вересня 2015 року видано ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина друга статті 60 СК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України.

Згідно з частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини першої статті 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (стаття 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За час шлюбу з ОСОБА_3 ОСОБА_4. придбала автомобіль Opel Vectra, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 13 липня 2005 року, НОМЕР_3. 11 червня 2015 року зазначений автомобіль продано ОСОБА_11 за 100 000,00 грн за договором купівлі-продажу без відома та за відсутності згоди позивача.

Відповідач послалась на те, що автомобіль придбано за кошти, які дала її мати - ОСОБА_6, як спадок після смерті батька, що підтверджується показами опитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_10, ОСОБА_9 та ОСОБА_14 Проте через відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів, зокрема, документів, що підтверджують такий факт, суди дійшли висновку, що зазначений автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9.

Вирішуючи спір у цій частині позову, суди першої та апеляційної інстанцій врахували приписи статті 65 СК України, згідно з якою дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відчуження 11 червня 2015 року відповідачем без згоди позивача автомобіля Opel Vecrta, 2005 року випуску, зобов'язує ОСОБА_4 виплатити позивачу 50 000,00 грн грошової компенсації за частку у спільній сумісній власності на спірний автомобіль.

Суди першої та апеляційної інстанцій перевірили та відхилили доводи позивача щодо звіту з незалежної оцінки майна, зроблений ТОВ «Парк Лейн України», за яким ринкова вартість спірного автомобіля становила 197 840,00 грн, оскільки за цим звітом оцінку транспортного засобу здійснено без візуального огляду об'єкта оцінки та на підставі відомостей, наданих ОСОБА_3, який не є власником автомобіля. Твердження ОСОБА_4 щодо зменшення вартості автомобіля на момент розгляду судами справи та неправильне визначення його дійсної вартості також відхилено через відсутність належних та допустимих доказів, що це підтверджують.

Вирішуючи спір у частині позову щодо поділу квартири, суди встановили, що згідно з довідкою ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 17 вересня 2015 року у філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_4 уклала депозитний договір від 22 травня 2006 року, згідно з яким на депозитний рахунок перераховано 90 000,00 доларів США. 04 липня 2006 року ОСОБА_4 отримала через касу банку грошові кошти у сумі 90 340,26 доларів США.

29 червня 2006 року між ОСОБА_4 та Українським консорціумом «Екосорб» укладено договір купівлі-продажу облігацій № 103-ГС, за яким відповідач придбала пакет іменних цільових (безпроцентних) облігацій, серії «В», номінальною вартістю однієї облігації 3 500,00 грн, строком погашення з 21 травня по 21 листопада 2009 року, загальною кількістю 110 штук. Відповідно до пункту 3.3 зазначеного договору вартість пакету облігацій становила 715 000,00 грн. Вказана сума є фіксованою. Оплата вартості облігацій проводилася у два етапи: до 07 липня 2006 року у сумі 505 000,00 грн та до 30 грудня 2006 року у сумі 214 500,00 грн. Зазначені виплати проведено ОСОБА_4 у період з 05 липня 2006 року по 02 квітня 2007 року.

16 листопада 2009 року між сторонами договору купівлі-продажу облігацій підписано акт погашення облігацій, за яким погашення пакету облігацій на загальну суму 715 000,00 грн здійснено шляхом передачі у власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 загальною площею 108,2 кв.м, жилою площею 66,5 кв.м (т.1, а.с.76).

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 12 травня 2011 року ОСОБА_4 набула у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.67).

Судами також встановлено, що 22 травня 2006 року ОСОБА_6, яка є матір'ю відповідача, уклала із ОСОБА_7 договір купівлі-продажу квартири під АДРЕСА_2, згідно з яким продавець отримала 487 830,00 грн, що еквівалентно 96 600,00 доларів США. Водночас у матеріалах справи відсутній письмовий договір дарування цих коштів відповідачу її матір'ю.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя ОСОБА_4, а тому підлягає поділу між ними в рівних частинах, з урахуванням приписів частин першої, другої статей 60, 61, частини першої статті 69,частини першої статті 70, частини першої статті 71 СК України.

Відповідно до частини другої статті 114 СК України моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання. Однак, це правило не поширюється на випадки, коли шлюб розірвано у судовому порядку до 01 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності СК України. Тому перевіряючи доводи відповідача щодо припинення шлюбних відносин ще у січні 1997 року, суди обґрунтовано їх відхилили, оскільки реєстрація факту розірвання шлюбу у державному органі РАЦС відбулась лише 24 жовтня 2012 року.

Перевіряючи доводи відповідача щодо пропуску позивачем позовної давності та відхиляючи їх суди правильно послались на те, що оскільки шлюб фактично розірвано 24 жовтня 2012 року, а ОСОБА_3 звернувся до суду 29 вересня 2015 року, тому позовна давність не пропущена. Такі висновки обґрунтовано положеннями статті 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 цієї Конвенції та спростовують доводи ОСОБА_4, викладені в касаційній скарзі щодо пропущення позивачем строку позовної давності, встановленого статті 72 СК України, з посиланням на пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» та пункт 57 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії».

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами преюдиційного факту, встановленого у рішенні Мінського районного суду міста Києва від 27 квітня 1997 року у справі № 2-1667, про відсутність між сторонами спільного господарства з січня 1997 року, а також матеріальної підтримки, як підстави для розірвання шлюбу не заслуговують на увагу, оскільки суди попередніх інстанцій на підставі аналізу належних і допустимих доказів, що є у матеріалах справи, дійшли обгрунтованого висновку про фактичне спільне проживання та ведення спільного господарства сторонами з 1985 року по першу половину 2010 року, а також перебування їх у шлюбі з 1985 по 24 жовтня 2012 року. Обставини встановлені у рішенні Мінського районного суду міста Києва від 27 квітня 1997 року у справі №2-1667 не обмежують права сторін на спільне фактичне проживання та ведення спільного господарства після розлучення.

Твердження у касаційній скарзі щодо не застосування судами до спірних правовідносин норм статей 194, 197 ЦК України та статті 57 СК України є помилковими, оскільки суди на підставі належних та допустимих доказів дійшли вірного висновку про набуття відповідачем цінних паперів - облігацій під час спільного проживання та ведення спільного господарства подружжям ОСОБА_4 та за рахунок їх спільних коштів. Спірну квартиру, яка є об'єктом спільної сумісної вартості придбано за рахунок цих облігацій, а тому вона не є майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у розумінні норм статті 57 СК України.

Доводи касаційної скарги щодо не повідомлення апеляційним судом про час та місце розгляду справи не заслуговують на увагу, оскільки у касаційній скарзі ОСОБА_4 зазначила, що знала про проведення судового засідання 10 квітня 2017 року. Крім того, відповідач брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, оскільки у рішенні апеляційного суду зазначено, що вона та її представник - ОСОБА_15 подану апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав, проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечували.

Відповідно до статті 400 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не здійснює оцінки чи переоцінку доказів у справі.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд, із урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року, дослідили всі докази у справі в їх сукупності та надали їм належну оцінку, виконали всі вимоги цивільного судочинства, дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають та є власним тлумаченням обставин справи.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статями 400, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонсього районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у незмінній частині, рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик