Справа № 457/243/18
провадження №2/457/164/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої-судді ОСОБА_1,

секретар судового засідання Мазурик В.В.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Трускавецького міського суду Львівській області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності. Позов мотивований тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, її сину ОСОБА_3 та відповідачам по справі ОСОБА_4 (бувшому чоловікові ОСОБА_6А.) та другому синові ОСОБА_5. Зазначені особи є співвласниками вказаної квартири загальною площею 72,7 кв. м. На сьогоднішній день між сторонами по справі як співвласниками цього майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна; угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. Просить визначити частки у праві спільної сумісної власності на житлове приміщення: квартиру АДРЕСА_2 за позивачами та відповідачами : ОСОБА_6, ОСОБА_3, Миколайовичем, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в розмірі по 1/4 (одній четвертій) частці кожному та визнати за ОСОБА_6, ОСОБА_3, Миколайовичем, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 в розмірі по 1/4 (одній четвертій ) частці за кожним.

Від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив, у якому він вказує, що заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки дійсно для проживання дана квартира потрібна для проживання йому та співвідповідачу. Той факт, що позивачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, підтверджується тим, що саме він багато років поспіль здійснює оплату за комунальні послуги. Крім цього, враховуючи технічні характеристики квартири, на всіх поділити квартиру порівну, дотримуючись принципу рівності часток, у праві спільної сумісної власності є неможливо.

Від представника позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_7 надійшла заява, у якій він просив проводити розгляд справи у відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі з наведених у позові підстав та просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 у своєму відзиві вказав, що просить слухати справу у його відсутності та просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день, час, місце слухання справи був повідомлений належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи на адресу суду від нього не надходило.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причини неявки.

Суд, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених законом випадках.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 цього Кодексу закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії свідоцтва від 21 серпня 1996 року, виданого згідно з розпорядженням № 687 від 21 вересня 1996 року відділом приватизації державного житлового фонду Трускавецького міськвиконкому, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Згідно з технічним паспортом на квартиру, що знаходиться у спільній сумісній власності чотирьох осіб, така розташована на шостому поверсі девятиповерхового будинку та складається з чотирьох житлових ізольованих кімнат житловою площею 47,1 кв.м., відповідно позначених на поверховому плані під цифрою № 2 площею 11,1 кв. м., цифрою № 3 площею 12,0 кв.м., цифрою № 7 площею 16,4 кв.м., цифрою № 6 площею 7,6 кв.м. Також в квартирі є кухня ( цифра № 8 площею 8,3 кв.м., коридор загального користування ( цифра № 1 площею 10,6 кв.м.), санвузол ( цифра №4 площею 1,3 кв.м.), ванної кімнати ( цифра № 5 площею 2,5 кв.м.), вбудованої шафи ( цифра № 9 площею 1,0 кв.м.). Квартира обладнана балконом площею 1,9 кв.м. ), є всі комунальні вигоди. До квартири відноситься і підвальне приміщення ( цифра І площею 2.4 кв.м. ) Таким чином, позивачі разом з відповідачами є співвласниками вказаної квартири загальною площею 72 ,7 кв. м.

Відповідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власної двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Оскільки між співвласниками квартири АДРЕСА_3 не визначені частки, то слід вважати, що такі є рівними та становлять по 1/4 частині кожному співвласнику.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Право спільної сумісної власності є одним із видів права спільної власності.

Пунктом 17 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права приватної власності та інших речових прав» пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно із статтею 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Варто зазначити, що існує загальне правило відповідно до якого співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Водночас зазначена норма статті є диспозитивною, у звязку з чим співвласники мають право визначити свої повноваження щодо належного їм майна на праві спільної часткової власності за домовленістю між собою, тобто реалізація певних прав (володіння та користування) щодо спільного майна здійснюється за взаємною згодою всіх співвласників.

У ході розгляду справи встановлено, що між сторонами по справі як співвласниками майна виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, утримання та збереження цього майна, а угоди про спосіб виділення в натурі його частки із сумісного спільного володіння не досягнуто.

Так, за приписами ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У свою чергу, посилання сторони відповідача на те, що позивачі не проживають у спірній квартирі, не сплачують за комунальні послуги при вирішенні даного цивільного спору не заслуговує на увагу, оскільки мова йде не про право користування житлом, а про реальну здатність кожного зі співвласників здійснювати його право власності. Оскільки сторони не можуть дійти до порозуміння з приводу здійснення права власності на належне їм на праві сумісної власності майно, то суд вважає доцільним визначити частки у праві спільної сумісної власності між усіма співвласниками у рівній кількості за кожним.

Оскільки при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників є невизначеним, це не позбавляє кожного зі співвласників права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної у спільну часткову власність. Отже, суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 27, 77, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задоволити.

Визначити частки у праві спільної сумісної власності на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_6, ОСОБА_3, Миколайовичем, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у розмірі по 1/4 (одній четвертій) частці кожному та визнати за ОСОБА_6, ОСОБА_3, Миколайовичем, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_5 в розмірі по 1/4 (одній четвертій) частці за кожним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди першої інстанції.

Суддя: ОСОБА_1