Справа № 629/4407/18
Номер провадження № 2/629/1588/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області в складі: головуючого - судді Смірнової Н.А., за участю секретаря Андрієнко С.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лозова, Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, посилаючись на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Степанчук О.Ю. 13.10.2017 року. Крім неї у зазначеній квартирі зареєстровані її діти та онука попереднього власника ОСОБА_2 - відповідач по справі, яка на даний час мешкає за межами України. Позивач з приводу зняття відповідача з реєстрації зверталася до Центру надання адміністративних послуг, але їй в цьому було відмовлено. В зв'язку з реєстрацією відповідача позивач несе додаткові витрати по оплаті квартирної плати, це перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню належним їй майном, тому просить визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі. Крім цього просила в разі неявки відповідача по справі в судове засідання ухвалити по справі заочне рішення, наслідки ухвалення заочного рішення їй відомі та зрозумілі.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, але надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України і які вони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення заявлених вимог, з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівської районного нотаріального округу Харківської області Степанчук О.Ю. від 13.10.2017 року набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

В даній квартирі зареєстровані позивач, її діти та відповідач по справі ОСОБА_2, яка повинна була знятися з реєстрації до 01 березня 2018 року у відповідності до умов договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівської районного нотаріального округу Харківської області Степанчук О.Ю. від 13.10.2017 року.

З моменту укладання договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Лозівської районного нотаріального округу Харківської області Степанчук О.Ю. від 13.10.2017 року відповідач в спірній квартирі не проживає, вона забрала всі свої особисті речі та переїхала до іншого постійного місця проживання, де і мешкає по теперішній час.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частиною 1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Відповідно до п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого, згідно вимог статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки".

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між; власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також: членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлам, що є наслідками припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником, тобто право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цією квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартири права власності на цю квартиру, а відтак - припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї користування цим будинком.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) члені сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Частина 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником квартири, при умові збереження права власності на квартиру цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Відповідач в даному випадку своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності, а саме неможливість оформлення субсидії по оплаті комунальних послуг та нарахування комунальних послуг, якими позивач не користується, але повинна сплачувати з вини відповідача, тощо.

На неодноразові вимоги позивача щодо зняття з реєстрації відповідач відмовляв в зв'язку з зайнятістю.

Позивач ніяких перешкод у здійсненні права користування жилим приміщенням відповідачу не чинила, за захистом порушеного права на проживання відповідач не звертався, особистих речей, майна, яке належить відповідачу в квартирі не має.

Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Крім цього, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача по справі судовий збір на користь держави у розмірі 704 гривні 80 копійок, оскільки позивач по справі ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04.09.2018 року була звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 76, 78, 81, 82, 95, 141, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, ст. 15, 16, 319, 391, 405 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженка смт. Краснопавлівка, Лозівського району, Харківської області, громадянка України, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Лозівським РВ ГУДМС України в Харківській області 04 червня 2016 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Червона Поляна, Антрацитівського району, Луганської області, громадянка України, НОМЕР_2, виданий Лозівським МВ ГУМВС України в Харківській області 17.02.2009 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Суддя Н.А.Смірнова