Справа № 236/1788/18
02 жовтня 2018 року Краснолиманський міський суд Донецької області в складі:
головуючого судді - Бікезіної О.В.,
за участю секретаря- Снігирьової О.Ю.,
позивача ОСОБА_1,
свідків: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
15 червня 2018 року до Краснолиманського міського суду Донецької областінадійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Старий Караван, вул. Кримська, 22. Окрім неї у зазначеному будинку з 1999 року зареєстрований її син - ОСОБА_4. Однак, з 2014 року відповідач за вказаною адресою не проживає, не приймає участі в облаштуванні житла та не сплачує комунальні послуги. Місце його перебування позивачу не відоме. В добровільному порядку відповідач з реєстрації знятися не бажає, що порушує право власності позивача, а також право користування та розпорядження нерухомим майном у повному обсязі. За цих обставин позивач змушена звернутися до суду з позовом, оскільки рішення суду їй необхідне для зняття відповідача з реєстрації. Просить визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Старий Караван, вул. Кримська, 22.
Ухвалою суду від 19.06.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, наданий строк для усунення недоліків (а.с.15-16).
Ухвалою суду від 18.07.2018 року відкрито провадження в даній цивільній справі, визначено розгляд справи провести в порядку загального провадження, розпочати підготовче провадження. Встановлений строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзову і доказів ( а.с. 24-25).
Ухвалою суду від 07.08.2018 року задоволенно клопотання позивача щодо витребування додаткових доказів в порядку ст. 84 ЦПК України (а.с.30-31).
Ухвалою суду від 17 вересня 2018 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 02 жовтня 2018 року (а.с.48).
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні підтвердила факти викладені у позовній заяві, суду показала, що її син мешкав разом із нею, потім у 2011 році одружився, та переїхав жити до м. Лиман. Останній раз позивач бачила сина 10.08.2014 року, коли він забрав особисті речі з будинку. Більше з відповідачем вона не спілкувалася, місце перебування його їй не відоме. Просила задовольнити позов.
Ухвалою суду від 02.10.2018 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи.
Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з'ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Старий Караван, вул. Кримська, 22, що підтверджується наданими позивачем копією договору дарування ? частини житлового будинку від 31 травня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори (а.с. 6), копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 серпня 1997 року (а.с. 21), та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.07.2018 (а.с. 20).
Відповідач ОСОБА_4, син позивачки, що підтверждується копією свідоцтва про його народження серії І-НО №056925, виданого Миколаївською селищною радою м. Слов"янська Донецької області (а.с.38), зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується записом в домовій книзі № 22 (а.с. 11-12), довідкою наданою 11.07.2018 року виконавчим комітетом Лиманської міської ради Донецької області (а.с. 23).
Відповідач за вказаною адресою з 10 серпня 2014 року не мешкає, про що 05 червня 2018 року складено відповідний акт (а.с. 13).
Відповідно до ст. 8 ОСОБА_6 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_6 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_6 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_6 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_6 України гарантується. Ст. 41 ОСОБА_6 України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним.
Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950).
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року, п. 63).
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
За ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Поважними причинами відсутності члена сім'ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 ОСОБА_6 України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).
Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, позивач має право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Старий Караван, вул. Кримська, 22. Відповідач протягом тривалого часу користувався вказаним житловим приміщенням, але з серпня 2014 року відсутній за адресою реєстрації. Власнику належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Той факт, що ОСОБА_4 з 2014 року по теперішній час за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Старий Караван, вул. Кримська, 22 не проживає, особистих його речей в будинку не має підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_2, ОСОБА_3
Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні суду показала, що з родиною позивача мешкає по сусідству з дитинства. Відповідач ОСОБА_4 з часу одруження не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2014 році він взагалі зник, з того часу його в селі ніхто не бачив, особистих речей відповідача у будинку немає.
Свідок ОСОБА_3, у судовому засіданні суду показав, що вони з родиною позивача сусіди з 1969 року. В родині позивача четверо дітей. В 2014 році син позивача ОСОБА_4 зник, до сьогодні місце його перебування не відоме.
З огляду на це, суд вважає вимоги позивача стосовно визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, обґрунтованими і приходить до висновку про необхідність задоволення таких вимог.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.
Керуючись ст. ст. 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 13, 18, 76-83, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення повинно бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 03 жовтня 2018 року.

Суддя -