Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 366/3048/16

провадження № 61 -23900св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», представники відповідача - Апанасевич Назарій Олександрович, Роскошинська Олеся Станіславівна, третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на рішення Іванівського районного суду Київської області

від 12 грудня 2016 року у складі судді Тетервак Н. А. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року у складі суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівійського С. В.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» (далі - ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», ДП «ЦОТІЗ»), в якому просила: поновити її на посаді начальника відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» з 19 вересня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6754,38 грн; зобов'язати відповідача видати їй довідку про заробітну плату; рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за 16 календарних днів допустити до негайного виконання.

Позов мотивовано тим, що з 01 січня 2014 року до 19 вересня 2016 року позивач працювала у відповідача ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на посаді начальника відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці.

Наказом від 19 вересня 2016 року її звільнено із займаної посади за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП України), а саме: невиконання пункту 2.2.6 посадової інструкції начальника відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці ОСОБА_4, підпункту 3 пункту 4.1 Розділу Правил внутрішнього трудового розпорядку ДП «ЦОТІЗ» (Додаток 1 до колективного договору).

У вказаному наказі зазначено, що ОСОБА_4 - начальник відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці 30 серпня 2016 року з 18:10 год залишила робоче місце без відома безпосереднього керівника та була відсутня до кінця робочого дня.

Позивач вважає вказаний наказ незаконним, посилаючись на те, що що 30 серпня 2016 року весь робочий день виконувала розпорядження керівництва та спілкувалася з ОСОБА_8, який під час перебування її на лікарняному з 11 серпня 2016 року до 29 серпня 2016 року виконував її обов'язки.

Крім того, позивач не погоджувалась з формулюванням причини звільнення, а саме: як систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї як працівника, оскільки така підстава для звільнення вимагає наявність наказу про притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності за аналогічні порушення протягом року перед звільненням. Вказувала на те, що за трудову діяльність вона неодноразово мала заохочення за добросовісне виконання своїх трудових обов'язків і нагороджувалася грамотами, дисциплінарних стягнень не мала.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 12 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року, позов задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» з 19 вересня 2016 року.

Стягнуто з ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період від 19 вересня 2016 року до 06 жовтня 2016 року в сумі 4387,50 грн, попередньо відрахувавши відповідні податки.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що зазначені відповідачем у наказі про звільнення порушення не є систематичним невиконанням трудових обов'язків без поважних причин, відповідачем не доведено порушення ОСОБА_4 правил внутрішнього трудового розпорядку, у зв'язку з чим її позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи на новий розгляд до місцевого суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами невірно розцінено та застосовано норми матеріального права, а саме - пункт 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Судами проігноровано та не застосовано норму, яка підлягала застосуванню, а саме статтю 142 КЗпП України, згідно з якою трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Висновки судів свідчать про недостатній аналіз норм КЗпП України та Правил внутрішнього трудового розпорядку (додаток до Колективного договору), як нормативного акту локальної дії. Стаття 139 КЗпП України опосередковано визначає необхідність дотримання трудової дисципліни працівниками, тоді як Правила внутрішнього трудового розпорядку конкретизують вимоги трудової дисципліни на підприємстві.

Підставою звільнення може бути як систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором так і правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Судами неправильно застосовано пункт З частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки пов`язують застосування вказаної норми з можливістю звільнення працівника у зв'язку з порушенням правил внутрішньої трудової дисципліни, що свідчить про її неправильне застосування.

До службових обов'язків позивача входив обов'язок дотримуватись правил в тому числі Правил внутрішнього трудового розпорядку, а отже порушивши їх ОСОБА_4 не виконала власні службові обов'язки, які передбачені Посадовою інструкцією, обов'язок по виконанню якої визначений в Трудовому договорі ОСОБА_4

Не застосувавши статтю 142 КЗпП України в сукупності із рядом процесуальних порушень, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що ОСОБА_4 не порушила Правила внутрішнього трудового розпорядку. Насправді ОСОБА_4 було порушено одразу два нерозривно пов'язаних документи - Правила внутрішнього трудового розпорядку Відповідача(підпункт 3 пункту 4.1) та Посадову інструкцію начальника відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці - пункт 2.2.6 підрозділу 2.2, оскільки з огляду на зміст вказаних норм даних документів, їх необхідно застосовувати в сукупності та трактувати системно.

Застосування відповідачем до позивача заходів дисциплінарного впливу у вигляді догани (наказ від 20 квітня 2016 року) і подальше звільнення як захід дисциплінарного впливу, беззаперечно свідчать про те, що в ході притягнення до дисциплінарної відповідальності позивач не довела керівництву підприємства поважності причин невиконання трудових обов'язків та Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Незалежно від того, з яких питань спілкувалась позивач 30 серпня 2016 року зі своїми колегами, вона зобов'язана була повідомити безпосереднього керівника (директора підприємства) про своє відлучення з робочого місця (конкретно визначеного відповідним наказом).

Судами першої та апеляційної інстанції порушено норми процесуального права в частині дослідження наявних у справі письмових доказів та встановлення обставин. Усі наявні в справі докази необхідно трактувати в їх сукупності. Разом з тим, факти, якими мотивовано рішення судів першої та апеляційної інстанції не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на вищевказані судові рішення. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодилась з доводами відповідача та просила залишити ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що наказом ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» про припинення трудового договору від 19 вересня 2016 року, позивача звільнено з 19 вересня 2016 року (відділ планування і аналізу економічної діяльності та організації праці, начальник відділу) за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (пункт 3 частина перша стаття 40 КЗпП України).

За змістом вказаного наказу позивача звільнено за невиконання: пункту 2.2.6 Посадової інструкції начальника відділ планування і аналізу економічної діяльності та організації праці; підпункт З пункту 4.1 Розділу Правил внутрішнього трудового розпорядку ДП «ЦОТІЗ» (Додаток 1 до Колективного договору), а саме: ОСОБА_4 - начальник відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці 30 серпня 2016 року з 18:30 год. залишила робоче місце без відома безпосереднього керівника та до кінця робочого дня була відсутня на робочому місці.

Наказом ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» від 20 квітня 2016 року ОСОБА_4 - начальнику відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці оголошено догану та вирішено не застосовувати до ОСОБА_4 заходи заохочення протягом дії даного дисциплінарного стягнення, починаючи з 20 квітня 2016 року.

З наведеного вбачається, що станом на 30 серпня 2016 року до ОСОБА_4 було застосовано заходи дисциплінарного стягнення - догана.

Пунктом 3 статті 40 КЗпП Українивстановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов»язків покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

За змістом вказаної норми для звільнення працівника з підстав систематичного невиконання ним своїх трудових обов»язків необхідно невиконання їх без поважних причин.

Суди попередніх інстанцій, з урахуванням змісту статті 147 КЗпП України, якою передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з заходів стягнення - догана або звільнення, правильно виходили з того, що після накладення 20 квітня 2016 року (наказ №3-к ) стягнення у вигляді догани звільнення позивача було б правомірним у разі порушення нею трудової дисципліни.

З посадової інструкції начальника відділу планування і аналізу діяльності та організації праці вбачається, що начальник відділу виконує наступні функції: пункт 2.1.1-3.4, зокрема: бере участь у формуванні економічної частини до виробничих програм, організовує проведення аналізу виконавчих кошторисів, готує пропозиції щодо перерозподілу бюджетних призначень, організовує проведення бюджетних комісій, організовує і веде контроль за веденням банку статистичних даних, контролює правильність встановлення тарифних ставок, проводить розподіл доведених бюджетних асигнувань, слідкує за вірністю складання фінансових звітів.

Таким чином, до службових обов'язків позивача належали обов'язки виключно економічного характеру.

За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходили з того, що відсутність начальника відділу планування і аналізу економічної діяльності та організації праці на робочому місці не є невиконання працівником своїх трудових обов'язків.

Пунктом 4.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку визначено, що працівник зобов'язаний бути на робочому місці впродовж всього робочого дня за винятком перерв на відпочинок та харчування. При виконанні робіт, що потребують відлучення з робочого місця, ставити до відома безпосереднього керівника.

Згідно з розділом 5 Посадової інструкції (пункт 5.1) начальник відділу адміністративно підпорядкований директору підприємства, а організаційно-технічно заступнику.

Відповідно до статті 141 КЗпП Українивласник або уповноважений ним орган повинні правильно організовувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту.

Звільняючи позивача наказом від 19 вересня 2016 року, відповідач ототожнив вимоги щодо виконання ОСОБА_4 своїх прямих професійних обов'язків з обов'язком працівника дотримуватись трудової дисципліни та не врахував, що для звільнення працівника з підстав систематичного невиконання ним своїх трудових обов'язків необхідно встановити факт невиконання їх без поважних причин.

Відсутність позивача в кабінеті не можна вважати як невиконання службових обов'язків без поважних причин.

Встановивши наведені вище обставини на підставі належної оцінки сукупності доказів та правильно застосувавши норми матеріального права до спірних правовідносин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно виходив з того, що звільнення позивача за пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України не можна вважати законним, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав про поновлення незаконно звільненого працівника на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи касаційної скарги відповідача щодо неправильного застосування норм матеріального права ґрунтуються на довільному трактуванні положень КЗпП України та спростовуються встановленими судами фактами і змістом застосованих ними до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Наведені у касаційній скарзі доводи відповідача зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій, які їх обґрунтовано спростували.

За своїм змістом доводи касаційної скарги є аналогічними запереченням на позов та аргументам, викладеним в апеляційній скарзі, яким суди попередніх інстанції дали належну оцінку.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» залишити без задоволення.

Рішення Іванівського районного суду Київської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська