У Х В А Л А

28 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 202/1692/16-ц

провадження № 61-44331ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4до відкритого акціонерного товариства «Дніпрометиз», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду загальнодержавного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в м. Дніпропетровську, про визнання права на забезпечення та відновлення права на середньомісячний заробіток,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відкритого акціонерного товариства (далі - ВАТ) «Дніпрометиз», третя особа: відділення виконавчої дирекції Фонду загальнодержавного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в м. Дніпропетровську про визнання права на забезпечення та відновлення права на середньомісячний заробіток.

Позовна заява мотивована тим, що 7 квітня 1995 року при виконанні трудових обов'язків на ВАТ «Дніпрометиз» ОСОБА_4 була отримана виробнича травма. В результаті чого, висновком МСЕК 7 серпня 1995 року позивачу була встановлена стійка втрата професійної працездатності. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 відповідач у листопаді 1995 року виплатив позивачу одноразову допомогу та почав виплати втраченого заробітку. Вважаючи, що відповідач невірно застосував визначений середній заробіток у сумі 133,56 грн для обчислення розміру відшкодування шкоди, застосував неповні календарні місяці роботи та не скоригував на час встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності з урахуванням підвищення тарифних ставок, позивач неодноразово звертався до суду. У зв'язку з чим просить визнати його право на забезпечення в разі часткової втрати працездатності та відновити його право на середньомісячний заробіток, який було застосовано в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2004 року, який потрібен для одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню в повному обсязі по травмі, отримані 7 квітня 1995 року в розмірі 456, 2 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року- без змін.

12 вересня 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року та постановуАпеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, що полягають, на його думку, у неповному з'ясуванні обставин справи, що мають істотне значення для справи. Зокрема заявник вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанції не зроблено оцінку та не наведено мотиву прийняття чи відмови у прийнятті його доказу, а саме рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська № 2-1499/04р., яким встановлений розмір середньомісячного заробітку в сумі 456,2 грн по травмі 7 квітня 1995 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваних рішень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з того, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справах, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, оскільки позивач неодноразово звертався до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовами про встановлення середньомісячного заробітку у зв'язку з травмою на виробництві від 7 квітня 1995 року у розмірі 456,2 грн. для одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню та визнання його права на забезпечення в разі часткової втрати працездатності. При цьому суд апеляційної інстанції вказав на те, що доводи ОСОБА_4 стосовно того, що суд не звернув уваги на те, що предметом позову є відновлення його права на середньомісячний заробіток у розмірі 456,2 грн., що відповідає нормам частини другої статті 16 ЦК України, а раніше він звертався до суду з позовом про встановлення середньомісячного заробітку у зв'язку з травмою на виробництві від 7 квітня 1995 року, що не є тотожним, а тому суд безпідставно зазначив у рішенні про його неодноразові звернення до суду з аналогічними позовами, є необґрунтованими, оскільки позовні вимоги випливають із одних і тих самих правовідносин щодо середньомісячного заробітку по отриманій травмі від 7 серпня 1995 року у розмірі 456,2 грн., у задоволенні яких позивачу було відмовлено іншими судовими рішеннями.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що її доводи зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки правильне застосовування судами першої та апеляційної інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 рокута постановуАпеляційного суду Дніпропетровської області від 14 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до відкритого акціонерного товариства «Дніпрометиз», третя особа - відділення виконавчої дирекції Фонду загальнодержавного соціального страхування від нещасних випадків на виробництві й професійних захворювань України в м. Дніпропетровську, про визнання права на забезпечення та відновлення права на середньомісячний заробіток відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв