Справа № 456/847/18 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/1542/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.

з участю апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року, постановлене в складі головуючого судді Шрамка Р.Т., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернулася до відповідача з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 11 квітня 2009 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_3 у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. У них є спільна дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Коли дитині було вісім місяців, відповідач залишив сім'ю та переїхав до міста Стрий Львівської області. 18.03.2013 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року визначено місце проживання дитини з матір'ю. З урахуванням наявності у сина численних захворювань, він потребує дороговартісного лікування, а також оздоровлення та відпочинку за кордоном. Однак, відповідач у продовж 5 років відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, внаслідок чого вона змушена звертатися до суду. Минулого року вона оформила для сина паспорт громадянина України для виїзду за кордон, який для дітей його віку видається на 4 роки. Вказує, що для належного виконання материнського обов'язку, нею робиться все можливе щоб поїхати разом з сином за межі України для його оздоровлення, проте відповідач своєю безпідставною бездіяльністю позбавляє її змоги виконати такий, чим завдає шкоди життю та здоров'ю дитини. Окремо зазначає, що син перебуває на медичному обліку в КПП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва - як дитина, яка часто хворіє та стан здоров'я якої потребує систематичного прийому лікарських засобів за призначенням лікарів. Дитина перебуває на диспансерному обліку:

- з 2013 р. у фтизіатра поліклініки (відповідно до результатів реакції Манту) і 4 роки відвідувала спеціалізований дитячий садочок;

- з 2013 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у ортопеда, діагноз: вальгусна деформація колінних суглобів, Д-залежний рахіт 2- го типу;

- з 2014 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» у ортопеда з діагнозом Транзиторний синовіїт обох кульшових суглобів;

- з 2016 р. в ДУ «Інституті травматології та ортопедії НАМИ України» в імунолога, діагноз: лейкопенія, зниження абсолютних показників клітинної ланки при збереженні відносних показників; імунна дисфункція; герпес 6, 7 типів.

Зазначені діагнози підтверджуються клінічними дослідженнями лабораторій Сінево, Діла, ДНК-Лабораторії та Центральної клінічної лабораторії Київської обласної лікарні. За рекомендаціями лікарів дитина, потребує оздоровчого відпочинку на морі. Проте, батько дитини ігнорує не лише свої батьківські обов'язки щодо утримання дитини, а й не визнає самого факту існування проблем зі здоров'ям у сина. Через свого адвоката він звернувся із адвокатським запитом до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» Шевченківського району м. Києва. Навіть отримавши інформацію про стан здоров'я дитини з офіційних джерел, він і надалі продовжує ігнорувати існуючі проблеми у сина зі здоров'ям. Вона неодноразово, протягом багатьох років зверталась до відповідача з проханням розділити витрати на утримання сина. Допомога відповідачем сину так і не була надана. Відповідач роками не приїжджає на зустрічі з дитиною, нерегулярно і не у повному обсязі сплачує мінімальний розмір аліментів на сина (500-600 грн.). При цьому постійно імітує «любов і турботу» про сина шляхом звернень до державних і недержавних інстанцій і закладів. А в дійсності не лише не виконує свої батьківські обов'язки, зловживає своїми правами, а й систематично порушує права дитини, зокрема, не надаючи сину можливість оздоровитися на морі. Позивач п'ять років поспіль зверталася до відповідача з письмовими і усними проханнями надати згоду на оздоровлення дитини на морі за межами України, жодних компенсацій матеріальних витрат з боку відповідача не вимагала. Вказує, що протягом 2014 - 2015 років з дитиною їздили відпочивати на море в Одеську область, проте, море в Україні у найкращий період (липень - серпень), коли син оздоровлювався, часто дуже холодне та брудне, непридатне для безпечного і належного купання і плавання для дитини. А в час, коли можна приймати сонячні ванни (ранок 6-7 година, вечір - після 17 години) - майже завжди холодно, відсутнє сонце і сильні вітри. Зазначає, що дитині за станом його здоров'я потрібні саме плавання у морі і сонячні вигрівання. Саме тому дитина потребує оздоровлення на морі за кордоном. Потреби сина в оздоровленні є постійними. Їх причина - генетичне і хронічні захворювання. Систематичний морський відпочинок є життєво необхідним для дитини. Саме цим, а також тим, що відповідач зловживає своїми батьківськими правами, які є рівними материнським правам і, водночас, мають похідний характер від прав дитини, пояснюється необхідність отримання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України. Через зловживання відповідачем - ОСОБА_3 своїми правами, нехтування ним прав, інтересів дитини та інтересів позивача, яка роками змушена витрачати свій час, душевні сили та матеріальні ресурси не на дитину, а на постійні судові процеси, на відповіді щодо безпідставних звернень відповідача до органів опіки, правоохоронних органів, судів тощо. Оскільки відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за межі України, це питання потребує вирішення в судовому порядку шляхом надання відповідного дозволу. Згода необхідна для виїзду до Турецької Республіки у період з 25.07.2018 р. по 07.08.2018 р. Путівку позивач замовила і повністю оплатила. Наголосила на тому, що поїздка здійснюється для оздоровлення та відпочинку дитини на короткий строк, без мети постійного проживання за межами України чи еміграції. Таким чином, жодні права батька, встановлені чинним законодавством України, в тому числі на побачення з дитиною, порушуватися не будуть. Після відпочинку (оздоровлення), позивач з дитиною обов'язково повернуся в Україну. Вказує, що має постійне місце проживання та місце роботи в Україні, її батьки та рідна сестра із сім'єю проживають в Україні, дитина навчається в школі, знаходиться на її утриманні, доступ батька до дитини не обмежений, бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон, а відтак просила позов задовольнити.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року оскаржила позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене при неповному і неправильному встановленню обставин, що маю значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов суперечливого висновку про відсутність рекомендації лікарів відпочинку саме у Турецькій Республіці і ненадання позивачем доказів, що готель, у який придбано путівку є санаторно-курортним готелем відповідно до рекомендацій лікаря. Стверджує, що відповідно до рекомендацій лікаря дитині рекомендовано санаторно-курортне лікування і оздоровлення на морі, а не в санаторно-курортному готелі. Щодо акцентування судом на відсутності у рекомендаціях лікаря вказівки на конкретну країну, зазначає, що вона купувала путівку в приватному порядку за власні кошти, такі путівки закладами охорони здоров'я не надаються. Також посилається на те, що суд прийняв до уваги відзив відповідача, хоча він був наданий стороною із груби порушенням строку, встановленого судом для його подачі. Стверджує, що судом не надана оцінка заяві відповідача про його неодноразову пропозицію про оздоровчий відпочинок для сина з оплатою всіх витрат у Трускавці, Моршині, клініці Козявкіна, обстеження в Охмадиті та зазначає, що відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження своїх слів. Зазначає також, що суд дійшов суперечливого висновку про сумнівність укладеного нею із туристичною фірмою договору та посилається на те, що туристична фірма відповіла на запит адвоката відповідача, повторно надала договір та додатки до нього. Вважає, що судом першої інстанції необ`єктивно та упереджено розглянуто справу з грубим порушенням її права на доступ до правосуддя. Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що: з наданих позивачкою медичних довідок жодним чином не вбачається наявність рекомендації лікарів щодо відпочинку саме в Турецькій Республіці та, що позивачем в позовній заяві не вказано та не подано жодного доказу, що придбана нею путівка в готель "Gueens Hfrk lt jardin 5" є санаторно-курортним готелем, відповідно до рекомендації лікарів; позивач не вказала про наявність нотаріально посвідченої заяви відповідача про надання згоди терміном з 01.06.2018 року по 01.06.2019 року на виїзд сина за кордон до Польщі та країн Шенгенської угоди, яка була дана 27.02.2018 року, а тому суд вважає, що позивач з врахуванням даної заяви, могла планувати відпочинок на морі в країнах Шенгенської угоди однак, жодним чином позивач не обґрунтувала необхідність відпочинку дитини саме в Турецькій республіці і саме в цей період; викликає сумнів у достовірності оплати коштів за путівку оскільки, ні на запит адвоката, ні у відповіді туристичної фірми не надано і не вказано на належні докази оплати вартості путівки; самою туристичною фірмою у п.2.1 договору (а.с.31) вказано, що при подорожі з дітьми, дата народження дитини вказується обов'язково, проте у відповіді туристичної фірми не вказано чому відсутні такі дані, а тому вищенаведене ставить під сумнів даний договір.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи 11 квітня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві.

У них є спільна дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

06 грудня 2012 року рішенням Шевченківського районного суду м. Києва шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 18 лютого 2016 року визначено місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_2.

З листа комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Шевченківського району м. Києва від 08.02.2017 року (а.с.8 - 9) вбачається, що дитині необхідно оздоровлення.

З довідки ДУ "Інститут травматології та ортопедії НАМН України" від 27.05.2014 року (а.с.10) вбачається, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, рекомендовано відпочинок на морі.

Згідно довідки цього інституту від 03.10.2017 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13) рекомендовано саннаторно-курортне лікування на морі.

Згідно рішення Шевченківського районного суду м. Києва №761/9088/16-ц від 25 травня 2017 року ОСОБА_3 встановлено час спілкування із малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 наступним чином: перший тиждень кожного місяця: п'ятниця з 16.00 год. до 20.00 год., субота з 10.00 год. до 12 .00 год. та з 17.00 год. до 20.00 год., неділя з 10.00 год. до 12.00 год.

Відповідачем 07 лютого 2018 року надано позивачу нотаріально посвідчену заяву про надання згоди ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 на тимчасові поїздки за кордон до Польщі та інші країни Шенгенської угоди терміном з 01.06.2018 року по 01.06.2019 року у супроводі матері ОСОБА_2. Позивач заперечує надання в її розпорядження такої заяви, а також те, що їй про таку заяву було відомо. Докази, які б спростовували ці твердження позивача в матеріалах справи відсутні, суду апеляційної інстанції не надані.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Згідно з п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є ст. 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень ст. 124 Конституції України та ст. 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Вказані Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до п.п. 1 п. 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відпочинок дитини за кордоном (Турецькій Республіці) у супроводі матері в період з 25.07.2018 року по 07.08.2018 року не відповідав якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що вимога про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, із визначенням його початку й закінчення (з 25.07.2018 року по 07.08.2018 року) відповідала інтересам дитини, не порушувала прав батька на спілкування з нею та не позбавляла його права брати участь у вихованні та утриманні дитини, а отже, суд першої інстанції безпідставно відмовив у наданні такого дозволу, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

Відповідно з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 необхідно стягнути сплачений судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. за подання позовної заяви до суду першої інстанції та в дохід держави 1057 грн. 20 коп. за подання апеляційної скарги

Згідно положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

За приписами ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст. ст. 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Виходячи з позовних вимог, які розглядались судом першої інстанції у даній справі, а саме, надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України - до Турецької Республіки, ОСОБА_5 у супроводі його матері, ОСОБА_2 (без згоди та супроводу батька ОСОБА_3) на період з 25 липня 2018 року по 08 серпня 2018 року, та зважаючи на те, що на час розгляду справи апеляційним судом такий період минув (справа до апеляційного суду надійшла лише 24 липня 2018 року, апеляційне провадження у такій було відкрито 25 липня 2018 року і призначено справу до розгляду на 11 жовтня 2018 року), колегія суддів приходить до висновку про відсутність предмету спору, що є підставою для закриття провадження у даній справі.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання, щоапеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково. Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року слід скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Турецької Республіки, ОСОБА_5 у супроводі його матері, ОСОБА_2 на період з 25 липня 2018 року по 08 серпня 2018 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 слід закрити за відсутністю предмету спору.

Керуючись ст. ст. 142, 255 ч. 1 п. 2, 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 4, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 06 червня 2018 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третьої особи Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України, а саме до Турецької Республіки, ОСОБА_5 у супроводі його матері, ОСОБА_2 на період з 25 липня 2018 року по 08 серпня 2018 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 - закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 704 грн. (сімсот чотири грн. 80 коп.) судового збору за подання позовної заяви до суду першої інстанції та в дохід держави 1057 грн. (одна тисяча п'ятдесят сім грн. 20 коп.) за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 грудня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.