Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 554/5746/13-ц

провадження № 61-24296 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Опішнянська селищна рада Зіньківського району Полтавської області;

третя особа - Четверта полтавська державна нотаріальна контора;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2016 року у складі судді Тімошенко Н. В. та рішення апеляційного суду Полтавської області від 1 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Бондаревської С. М., Триголова В. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, третя особа - Четверта полтавська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту нікчемним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її рідний дядько - ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Зазначала, що 12 травня 2012 року вона звернулася до Четвертої полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте 13 лютого 2013 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку із наявністю заповіту на ім'я ОСОБА_4, яка також звернулася із заявою про прийняття спадщини.

Вважала, що заповіт від 20 лютого 2002 року, складений ОСОБА_5, та дублікат до заповіту зі змінами від 17 квітня 2007 року є нікчемними, оскільки вчинені із порушенням частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» та статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування» у редакції, чинній на час його складання, оскільки посвідчений секретарем Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області, а не нотаріусом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати нікчемними заповіт ОСОБА_5 від 20 лютого 2002 року, посвідчений секретарем Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області за № 19, та дублікат заповіту зі змінами ОСОБА_5 від 17 квітня 2007 року, посвідчений секретарем Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області за № 69.

У травні 2013 року ОСОБА_4 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3, третя особа - Четверта полтавська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування за законом.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 тяжко хворів та протягом останніх років свого життя перебував у безпорадному стані, проте ОСОБА_3 ухилялася від надання йому допомоги, хоча знала про його стан. Також зазначала, що вона із ОСОБА_5 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 29 січня 2013 року, яким встановлено факт її спільного проживання із ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 22 грудня 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Вони із ОСОБА_5 вели спільне господарство, здійснили ремонт квартири АДРЕСА_1, яка належала їй та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Саме тому ОСОБА_5 склав заповіт на її ім'я та заповів їй все належне йому майно.

Ураховуючи викладене ОСОБА_4 просила суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24 травня 2016 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що посадові особи виконавчого комітету селищної ради у силу частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат», підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування» були наділені повноваженнями посвідчувати заповіт, так як у смт Опішня Зіньківського району Полтавської області не було нотаріуса, а тому посвідчення заповіту ОСОБА_5 секретарем селищної ради є правомірним. ОСОБА_4 не доведено належними і допустимими доказами, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, як і не доведено, що ОСОБА_3 мала можливість надавати спадкодавцю допомогу, проте ухилялася від обов'язку щодо її надання.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 1 лютого 2017 року апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано заповіт ОСОБА_5 від 20 лютого 2002 року, посвідчений секретарем Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області за № 19 та дублікат заповіту ОСОБА_5 від 17 квітня 2007 року, посвідчений секретарем Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області за № 69, нікчемними. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на час посвідчення заповіту ОСОБА_5 20 лютого 2002 року нотаріус у смт Опішня Зіньківського району Полтавської області здійснював свою діяльність, а, отже, секретар селищної ради не мав права на вчинення нотаріальної дії. Отже, заповіт ОСОБА_5, складений особою, яка не мала на це права, з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, відтак, у силу частини першої статті 1257 ЦК України є нікчемним.

Апеляційний суд скасував рішення суду про відмову в задоволенні зустрічного позову з тих підстав, що районний суд не дослідив і не дав оцінки поданим доказам, не мотивував своє рішення. ОСОБА_4 не доведено належними та допустимим доказами факту ухилення ОСОБА_3 від надання допомоги померлому ОСОБА_5, тобто своєму дядькові, зокрема не встановлено, що вона мала можливість надавати таку допомогу і свідомо та умисно ухилялися від її надання, і що він перебував у безпорадному стані.

У березні 2017 рокуОСОБА_4подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду повністю, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення її зустрічного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,й ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позов про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування за законом.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини третьої статті 17 Закону України «Про нотаріат» державна нотаріальна контора є юридичною особою, яка створюється та реєструється у встановленому законом порядку. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Опішнянська державна нотаріальна контора Зіньківського району Полтавської області, яка діє в даний час, зареєстрована 29 грудня 2004 року. На момент вчинення оспорюваної нотаріальної дії у смт Опішня Зіньківського району Полтавської області не було нотаріусів, а тому посадові особи Опішнянської сільської ради Зіньківського району Полтавської області у той час мали право вчиняти посвідчення заповітів за відсутності нотаріуса у населеному пункті.

Апеляційний суд зазначив, що згідно відомостей з реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2002 рік Опішнянської державної нотаріальної контори Зіньківського району Полтавської області державним нотаріусом 20 лютого 2002 року вчинялися нотаріальні дії, при цьому не вказав, який саме нотаріус вчиняв ці нотаріальні дії, адже у смт Опішня у той час нотаріуса не було і нотаріальна контора не працювала. На даний час у смт Опішня Зіньківського району Полтавської області також немає державного нотаріуса і нотаріальні дії для жителів Опішнянського нотаріального округу Зіньківського району Полтавської області вчиняються по певних днях у м. Зіньків Полтавської області державним нотаріусом Зіньківської державної нотаріальної контори Полтавської області.

Вважала, що суд апеляційної інстанції безпідставно ґрунтувався на припущеннях стосовно того, що на момент укладення оспорюваного заповіту у смт Опішня Зіньківського району Полтавської області державний нотаріус здійснював свою діяльність.

На обґрунтування зустрічного позову зазначала, що ОСОБА_3 намагалась спонукати свого дядька - ОСОБА_5, щоб той написав заповіт на її ім'я і возила його до нотаріуса. Проте після того, як він відмовився написати на неї заповіт, вона умисно ухилялась від надання своєму дядькові допомоги, знаючи, що він унаслідок похилого віку та слабкого здоров'я потребує допомоги.

У червні 2017 року ОСОБА_3подала до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим. Вважала, що суд апеляційної інстанції вірно послався як на належний і допустимий доказ на лист головного управління юстиції у Полтавській області від 9 грудня 2014 року № 04-09-7852/14745, в якому зазначено, що Опішнянська державна нотаріальна контора Зіньківського району Полтавської області працює на території смт Опішня Зіньківського району Полтавської області з грудня 1993 року і згідно відомостей з реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2002 рік Опішнянської державної нотаріальної контори Зіньківського району Полтавської області державним нотаріусом 20 лютого 2002 року вчинялися нотаріальні дії. Ця інформація підтверджена і листом Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області від 2 листопада 2014 року № 01-01/990. Отже, посадові особи Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області не мали права 20 лютого 2002 року посвідчувати заповіт ОСОБА_5, оскільки на території їх юрисдикції на той час діяла державна нотаріальна контора, так як і не мали права 17 квітня 2007 року посвідчувати дублікат заповіту.

ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані. У матеріалах справи відсутні медичні висновки, висновки експертиз щодо необхідності стороннього догляду за ОСОБА_5 Положення СК України та інші нормативно-правові акти не покладають на племінницю обов'язку з утримання свого дядька, однак з її пояснень та з показань допитаних свідків зрозуміло, що вона надавала матеріальну допомогу ОСОБА_5, як і доведено, що ОСОБА_5 за життя мав наміри розпорядитись своїм майном на випадок смерті саме на її користь.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5

Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є племінницею померлого ОСОБА_5, братом якого був її батько - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до статті 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини (частина третя статті 1266 ЦК України).

Отже, ОСОБА_3 за правом представлення є спадкоємицею другої черги.

Іншим співвласником вказаної квартири є ОСОБА_4, яка проживала зі ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 22 грудня 1981 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, що встановлено рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 січня 2013 року, яке набрало законної сили.

Згідно зі статтею 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Отже, ОСОБА_4 є спадкоємицею четвертої черги.

20 лютого 2002 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений секретарем Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області за № 19, яким ОСОБА_5 заповів ОСОБА_4 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У зв'язку з цим правовідносини, які виникли у 2002 році, регулюються розділом 7 ЦК УРСР у редакції 1963 року, Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5.

17 квітня 2007 року секретарем Опішнянської селищної ради Зіньківського району Полтавської області було внесено зміни до вказаного заповіту та видано його дублікат, який було зареєстровано за № 69. Відповідно до внесених змін ОСОБА_5 заповів ОСОБА_4 усе належне йому рухоме та нерухоме майно.

Після смерті ОСОБА_5 у визначений законом строк ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до Четвертої полтавської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

У силу статті 541 ЦК УРСР, чинного на час складення спірного заповіту, заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, посвідчують заповіти.

За змістом пункту 1 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25 серпня 1994 року, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вправі посвідчувати заповіти лише в тих населених пунктах, де немає нотаріусів.

Згідно з листом головного управління юстиції у Полтавській області від 9 грудня 2014 року №04-09-7852/147-45 згідно наявної у Полтавському обласному державному нотаріальному архіві Історичної довідки, Опішнянська державна нотаріальна контора Зіньківського району Полтавської області працює з грудня 1993 року. Згідно відомостей з реєстру для реєстрації нотаріальних дій за 2002 рік Опішнянської державної нотаріальної контори Зіньківського району Полтавської області державним нотаріусом 20 лютого 2002 року вчинялися нотаріальні дії.

У силу частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За таких обставин, вирішуючи спір, апеляційний суд правильно виходив з того, що складений ОСОБА_5 заповіт, а також зміни до нього, вчинено з порушенням вимог пункту 1 частини другої статті 37 Закону України «Про нотаріат», пункту 1 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами», оскільки складений особою, яка не мала на це права, відтак, у силу частини першої статті1257 ЦК України вони є нікчемними.

Відповідно до вимог частини п'ятої статті 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Виходячи зі змісту частини п'ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Отже, вирішуючи спір в частині зустрічного позову ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування ОСОБА_3, апеляційний суд, врахувавши наведені норми права, правильно зазначив, що положення СК України не покладають на племінницю обов'язку з утримання свого дядька, а ОСОБА_4 не доведено належними і допустимими доказами, що є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року), що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги, а ОСОБА_3 ухилялась від надання йому допомоги при можливості її надання. Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Посилання касаційної скарги на відомості з Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про реєстрацію Опішнянської державної нотаріальної контори Зіньківського району Полтавської області з 2004 року безпідставні, оскільки ведення зазначеного реєстру запроваджено Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від15 травня 2003 року № 755-IV.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 1 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк