Постанова

Іменем України

26 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/10366/16-ц

провадження № 61-21185св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2,

представник позивачів - ОСОБА_3,

відповідач - Одеська міська рада,

третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2017 року у складі судді Бойчук А. Ю та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кононенко Н. А.,Гайворонського С. П., Сегеди С.М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Одеської міської ради, у якому, з урахуванням зміни предмета позову, просила стягнути вартість однокімнатної квартири площею 40 кв. м у Суворовському районі м. Одеси в розмірі 675 000 грн для придбання однокімнатної квартири в Суворівському районі міста Одеси.

Позовна заява мотивована тим, що позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи (довічно). Неповнолітня дочка позивача - ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід-дитинства. Позивачі проживають в квартиріАДРЕСА_1. Даний будинок визнано ветхим та таким, що знаходиться в зоні підтоплення та рахується на балансі органів місцевого самоврядування.

Позивач указує, що з 31 січня 2015 року вона перебуває в черзі на отримання житла в Суворовській районній адміністрації Одеської міської ради складом сім'ї 2 особи. За загальною чергою вона знаходиться

під № 5291, за пільговою (першочерговою) чергою 2358.

Посилаючись на те, що Одеська міська рада не здійснює заходів щодо відселення та надання житла позивачу та її дочці, що в силу положень статтей 30, 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» входить до власних повноважень виконавчого органу міської ради, просила позов задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області

від 13 квітня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що порядок та розмір надання грошової компенсації за належні їм для отримання приміщення визначається Кабінетом Міністрів України в межах асигнувань, передбачених у Державному бюджеті України на відповідний рік, головним розпорядником коштів на фінансування будівництва (придбання) житла. Оскільки такі кошти розпорядником органу місцевого самоврядування не виділялись, правові підстави для задоволення позову відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення обґрунтовано відсутністю бюджетних призначень та відповідних статей видатків в місцевому бюджеті.

Проте суди не врахували, що позивач з дитиною проживають в умовах небезпечних для життя. Про це було відомо місцевій раді ще при прийнятті будинку на баланс 01 жовтня 2001 року.Також суд не дав оцінку наданих позивачем письмовим доказам: актам, висновкам комісій.

Касаційна скарга містить посилання на наявність порушення статті 8 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод через невиконання місцевим органом влади своїх обов'язків щодо захисту їх приватного життя та житла від серйозної екологічної загрози.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року поновлено ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження судових рішень, відкрито касаційне провадження, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення суду не відповідають.

Суд установив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають в квартирі АДРЕСА_1

ОСОБА_1 є інвалідом другої групи (довічно). Неповнолітня

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід-дитинства.

У справі, яка переглядається, суд установив, що між сторонами існує спір щодо переселення позивачів з будинку, який визнано ветхим та таким, що знаходиться в зоні підтоплення.

Частиною першою статті З ЦПК України у редакції, яка діяла на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених; невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Відповідно до статті 4 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Право вибору способу захисту, передбаченого законом, належить особі, яка звернулася за захистом свого права.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1. ставить питання про захист права на безпечне для життя і здоров'я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

При цьому, судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України у редакції, яка діяла на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судами, та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства обов'язково має бути встановлено, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача.

Рішення суду таких висновків не містить.

Вирішуючи спір, суди не врахували наступне.

Відповідно до статті 50 Конституції України кожен має право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, а стаття 4 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» закріплює право громадян на безпечні для здоров'я і життя умови побуту, відпочинку та навколишнє природне середовище.

Суд установив, що рішенням виконавчого комітету Суворовської райради народних депутатів №361 від 15 липня 1988 року будинок АДРЕСА_1 було визнано ветхим та таким, що знаходиться в зоні підтоплення.

Відповідно до договору від 08 листопада 2001 року, укладеним між Одеською залізницею та Суворівською районною адміністрацією м. Одеса, згідно з рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 27 грудня 2001 року №911, розпорядження міського голови від 24 січня 2002 року №93-01 року відомчий житловий фонд Одеської залізниці, розташований у Суворовському районі м. Одеси, в тому числі будинок АДРЕСА_1, переданий на баланс органів місцевого самоврядування.

За повідомленням служби електропостачання Одеської залізниці

від 07 вересня 2016 року, навколо вказаного будинку розташовано лінії електропередачі 0,4 кв., трьох фазна лінія ДПР 27,5 кв. та контактна мережа 27,5 кв, які знаходяться на балансі залізниці.

Згідно листа Державного санітарного лікаря Суворовського району м. Одеси від 30 листопада 2007 року № 3-1/2632 фахівцями санепідемстанції Суворовського району м. Одеси було проведено обстеження та зроблені висновки, що будинок розташований по АДРЕСА_1 на відстані 6-6,20 метрів від залізної дороги є порушенням пункту 5.20 Державних санітарних правил «Планування та забудова населених пунктів» від 19 червня 1996 року №173.

З 31 січня 2015 року ОСОБА_1 перебуває в черзі на отримання житла в Суворовській районній адміністрації Одеської міської ради складом сім'ї

2 особи. За загальною чергою вона під № 5291, за пільговою (першочерговою) чергою 2358.

У статті 47 Конституції України закріплено право кожного на житло.

Ознакою житла є придатність житла для проживання ньому людей. Тобто житло має відповідати всім будівельним, архітектурним, санітарним, пожежним та іншим нормам, завдяки яким можливе безпечне проживання в ньому людини.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо БегеерБ.В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Відповідно до вимог частини першої статті 143 ЦПК України чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Оскаржувані судові рішення не містять висновків відносно вимог позивач щодо непридатності житла для проживання в ньому людини.

У порушення вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої й апеляційної інстанцій, суд не роз'яснив сторонам право про призначення експертизи для належної перевірки доводів позовної заяви щодо непридатності житла для проживання.

Згідно зі статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

У статті 8 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Європейський суд відзначив, що у випадках, коли екололоігчні проблеми приводили до порушення Конвенції, ці порушення були викликані неналежним виконанням національного законодавства. Саме фактичні обставини справи повинні досліджуватися судом.

З метою визначення того, чи несе держава відповідальність за статтею 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи була ситуація результатом раптового та несподіваного повороту подій або, навпаки, існувала давно і була добре відома державним органам влади (див. рішення «Фадєєва проти Росії» (Fadeyeva v. Russia)); чи була держава або чи мала вона бути обізнаною, що небезпека або шкідливий вплив зачіпали приватне життя заявника (див. рішення у справі «Лопес Остра проти Іспанії» (Lopez Ostra v. Spain)

від 09 грудня 1994 року, пункти 52-53, Series А по. 303 С), і до якої міри заявник сприяв створенню цієї ситуації для себе і був в стані виправити її без надмірних витрат (див. рішення у справі «Лєдяєва та інші проти Росії» (Ledyayeva and Others v. Russia)) (справа «Дубецька (Dubetska) проти України», від 10 лютого 2011 року, §107, справа «Фадеева (Fadeyeva) проти Российскої Федерації» від 9 червня 2005 року, N 55723/00, §85).

Вирішуючи спір, суд наведене вище не врахував, обмежився посиланням на відсутність асигнувань на фінансування будівництва (придбання) житла, при цьому не дав оцінки доводам позовної заяви щодо обставин, якими обґрунтовано позов, зокрема, умовам у яких перебувають позивачі, їх життєдіяльності, що підтверджено письмовими доказами.

Також залишилось не визначеним, чи можливе самостійне переселення позивачів без підтримки держави, чи дотримала держава, забезпечуючи права заявників, справедливий баланс між конкуруючими інтересами заявників і суспільства загалом, як цього вимагає пункт 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, який закріплений у частині першій статті 8 Конституції України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 квітня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І.М. Фаловська