Справа № 509/2830/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Гандзій Д.М.

при секретарі Задеряка Г.М.

розглянувши в підготовчому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту з нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ :

9 липня 2018 року, представник позивачки ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом, в якому просив суд, зняти арешт, обтяження та заборону з нерухомого майна, яке належить позивачці, які були накладені Відділом державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, згідно постанови б/н від 15.10.2013 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 48160466 від 16.09.2015 року, мотивуючи це тим, що 6.07.2018 року під час процедури з правочину купівлі продажу зазначеного нерухомого майна стало відомо, що дійсно з нерухомого майна, яке розташоване за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Набережна, 2 дійсно зняті всі обтяження однак на гр. ОСОБА_1 є обтяження, щодо заборони відчуження усього майна, яке виникає з тієї ж самої постанови ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області про арешт майна божника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер ВП 48160466 від 16.09.2015 року.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлений належним чином, однак надіслали до суду письмову заяву, в якій повністю підтримали позов, просили його задовольнити і слухати справу без їх участі (а.с. 33).

Представник Овідіопольського РВДВС ГТУЮ в Одеській області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідною розпискою, надавши при цьому заяву про розгляд справи за їх відсутності, що судом розцінюється, як визнання позову відповідачами в підготовчому судовому засіданні (а.с. 32, 34).

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 200 ЦПК України, відповідно до якої, за результатами розгляду підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем, суд вважає необхідним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, повязаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обовязковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи

Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Право приватної власності є непорушним.

Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Судом встановлено, що постановою Овідіопольського РВ ДВС в Одеській області від 16.09.2015 року ВП 48160466, реєстраційний номер обтяження 11204271, зареєстрований 16.09.2015 р. 18:04:02 реєстратором ОСОБА_2, Управлінням державної реєстрації ГТУЮ в Одеській області, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1, постановою Овідіопольського РВ ДВС в Одеській області від 15.10.2013 року № б/н, реєстраційний номер обтяження 3202260 зареєстрований 01.11.2013 р. 11:25:27 реєстратором ОСОБА_3, Овідіопольське районне управління юстиції Одеської області накладено арешт на житловий будинок та земельну ділянку що розташовані за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Набережна, 2, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстра речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта (а.с. 21-25).

Також судом встановлено, що згідно відомостей АСВП відповідно до відповіді начальника Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області вбачається, що ВП 48160466, ВП 38336639, де боржником є ОСОБА_1 завершено з підстав повернення виконавчого листа стягувачу, арешт на житловий будинок та земельну ділянку накладено арешт відділом державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ Одеської області за виконавчим листом № 2-149/11 від 18.04.2012 р. виданого Овідіопольським райсудом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОСОБА_4 Аваль» боргу у розмірі 951740,89 грн., беручи до уваги лист ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» від 26.12.2017 р. № 114-40/26-3775 на адресу відповідачів про те, що станом на 26.12.2017 р. ОСОБА_1 немає заборгованості перед вказаним банком та відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» банк просить повернути вищевказаний виконавчий лист № 2-1495/11 без виконання та зняти оспорюваний арешт (а.с. 26,27).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.04.2018 року, яке набрало законної сили 24.05.2018 року, позов ОСОБА_1 до Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту з нерухомого майна задоволено, скасувано арешт з нерухомого майна, а саме: земельної ділянки та житлового будинку, які розташовані за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Набережна, 2, накладені Відділом державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, на підставі постанови б/н від 15.10.2013 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серії та номер ВП 48160466 від 16.09.2015 року (а.с. 16-19).

З матеріалів позову, а саме з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, існування заборони відчуження всього нерухоме майно ОСОБА_1, враховуючи вищевикладене, зазначена заборона порушують права позивачки та створюють перешкоди у вільному розпорядженні власним майном, а тому суд вважає необхідним задовольнити позов.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,200,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273 ЦПК України, ст.ст. 316-320,321,328,386-393,722 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1.Позов ОСОБА_1 до Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області про зняття арешту з нерухомого майна задовольнити ;

2.Скасувати арешт, обтяження та заборону відчуження з усього нерухомого майна ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1), накладені Відділом державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області, на підставі постанови б/н від 15.10.2013 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серії та номер ВП 48160466 від 16.09.2015 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 14.08.2018 р.

Суддя Гандзій Д.М.