Справа № 456/723/18 Головуючий у 1 інстанції: Шрамко Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/1435/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Брикайло М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року в складі судді Шрамко Р.Т. в справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Леоні Ваерінг Системс УА ГмБХ», з участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4 Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Леоні Ваерінг Системс УА ГмБХ», про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу,-

встановила:

28.02.2018 року позивач ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до ТзОВ «Леоні Ваерінг Системс УА ГмБХ», з участю третьої особи на стороні відповідача Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Леоні Ваерінг Системс УА ГмБХ» ОСОБА_4 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу.

Вимоги обґрунтовував тим, що згідно наказу № 53/0с від 26 січня 2017 року з 27 січня 2017 року прийнятий на посаду монтера кабельного виробництва ТзОВ «Леоні Ваерінг Системс УА ГмБХ», що розташоване у с. Нежухів Стрийського району Львівської області. На підставі вищевказаного наказу 27 січня 2017 року між позивачем та ТзОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмБХ» укладено трудовий договір із терміном дії з 27 січня 2017 року до 27 липня 2017 року. Таким чином з 27 січня 2017 року позивач почав працювати на зазначеному підприємстві. Укладенню трудового договору передувало стажування на підприємстві, яке було оформлено договором виконання робіт від 12 грудня 2016 року, укладеного між «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмБХ» та ОСОБА_6

Після проходження стажування відповідно до наказу №53/0с від 26 січня 2017 року прийнятий на посаду монтера кабельного виробництва ТзОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмБХ» та уклав відповідний трудовий договір з товариством, однак з невідомих причин позивача не допускали до роботи. З цього приводу він звертався з відповідною заявою до генерального директора ТзОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Системс УА ГмБХ» п. Ш. Шмідта, у якій просив допустити до роботи. Після такого звернення позивача допустили до роботи на вказаному підприємстві.

Також, під час роботи у ТзОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Сисшемс УА ГмБХ» йому постійно чинили перешкоди у роботі. Так, 31 березня 2017 року його безпідставно звинуватили у тому, що він знаходився на робочому місці у стані алкогольного сп'яніння та скерували до Стрийської центральної районної лікарні для проведення медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду від 31 березня 2017 року жодних ознак сп'яніння у позивача не було виявлено. Продовжуючи свої дії щодо примушування позивача звільнитись з роботи, 19 червня 2017 року керівник зміни ОСОБА_7 безпідставно не допустила його до роботи, мотивуючи це прогулом. Зазначене також стало підставою для звернення із відповідною заявою до генерального директора ТзОВ «ЛЕОНІ Ваерінг Система УА ГмБХ» п. Ш.Шмідта, у якій просив допустити його до роботи. До 29 червня 2017 року до роботи не був допущений. 26 липня 2017 року позивач захворів та звернувся за медичною допомогою до Жидачівської ЦРЛ. Сімейний лікар звільнив позивача від роботи, надав листок непрацездатності з 26 червня 2017 року по 05 серпня 2017 року. 05 серпня 2017 року позивач вийшов на роботу та пред'явив листок непрацездатності, однак до роботи його не допустили, повідомили про те, що його звільнили з роботи на підставі наказу від 27 липня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_6 у зв'язку із закінченням строку трудового договору». Вважає, що оскаржуваний наказ про звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору є незаконним та підлягає скасуванню. Зокрема, відповідно до записів у трудовій книжці, позивач прийнятий на роботу за трудовим договором укладеним на невизначений час, оскільки про наявність строкового трудового договору у трудовій книжці не йдеться. Таким чином позивач вважає, що наведеними доказами повністю стверджується незаконність оскаржуваного наказу від 27 липня 2017 року «Про звільнення ОСОБА_6 у зв'язку із закінченням строку трудового договору», такий порушує його законні права та інтереси, винесений із грубим порушенням вимог трудового законодавства, тому підлягає скасуванню, відтак позивач має бути поновлений на попередній роботі з виплатою коштів за час вимушеного прогулу.

Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року узадоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Леоні Ваерінг Системс УА ГмБХ», з участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4, Генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Леоні Ваерінг Системс УА ГмБХ», про визнання наказу № 621/ос від 27.07.2017 р. про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_2 з посади незаконним, поновлення ОСОБА_2 на попередній посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_6, вважає його незаконним у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що згідно записів трудової книжки, як основного документу, який підтверджує наявність трудових відносин, його прийнято на роботу за трудовим договором, укладеним на невизначений час, оскільки про наявність строкового трудового договору у такій не йдеться.

Крім цього зазначає, що відповідно до ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника у період його тимчасової непрацездатності.

Враховуючи зазначене, на думку апелянта, місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права щодо підстав його звільнення.

Вважає, що суд мав застосовувати положення статті 40 КЗпП України, а не п. 2 ст. 36, оскільки трудовий договір з ним був укладений на невизначений строк.

В апеляційній скарзі, покликаючись на заяву від 25.08.2017 року про вжиття заходів по виплаті грошових коштів за робочі години, моральної компенсації та захисту трудових прав, яка була скерована на адресу голови Стрийського міськрайонного суду Львівської області, вважає, що строк на звернення до суду із позовом про оспорення оскаржуваного наказу, не був пропущений.

Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Ухвалою про призначення справи до розгляду від 29 жовтня 2018 року вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи без їх виклику, про день та час розгляду справи учасники були повідомлені судовою повісткою-повідомленням (а.с. 75-77), оскільки явка учасників справи не є обов»язковою.

З врахуванням зазначених обставин, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_8 про відкладення розгляду справи у зв»язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні.

За відсутності всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засдіання за допомогою звозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог місцевий суд дійшов висновку про те, що доводи позивача про його незаконне звільнення з посади, стягнення коштів за час вимушеного прогулу не знайшли підтвердження, відтак за відсутності підстав для задоволення основної вимоги, не підлягають задоволенню і вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновлення на роботі, як похідні від основної.

Також суд зазначив, що позивач звернувся в суд з позовною завою 28.02.2018р., тобто у строк, який значно перевищує граничний термін звернення до суду, і не надав жодного доказу поважності пропуску такого строку.

Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом доказів, колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду з таких підстав.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_6 наказом ТзОВ «Леоні Ваерінг Системс УА ГмбХ» № 53/ос від 26 січня 2017 року, прийнятий на роботу монтером кабельного виробництва за строковим договором з 27 січня 2017 року по 27 липня 2017 року (а.с. 34-35).

Згідно наказу № 621/ос від 27 липня 2017 року виданого ТзОВ «Леоні Ваерінг Системс УА ГмбХ», позивач ОСОБА_6 - монтер кабельного виробництва, 27 липня 2017 року у зв'язку із закінченням строку договору, згідно із п. 2 ст. 36 КЗпП України, був звільнений, про що останній 06.10.2017р. особисто ознайомився.

Звертаючись з позовними вимогами, позивач ОСОБА_6 акцентував увагу на тому, що оскаржуваний наказ про звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки згідно записів у трудовій книжці, він був прийнятий на роботу за трудовим договором укладеним на невизначений час, про строковість трудового договору у трудовій книжці не йдеться. В апеляційній скарзі на підтримку своїх доводів зазначав, що не пропустив строк на звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки попередньо звертався із заявою на ім»я голови суду про вжиття заходів по виплаті грошових коштів за робочі години, моральної компенсації та захисту трудових прав.

Заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача свої доводи зводила до того, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір із терміном дії з 27 січня 2017 року до 27 липня 2017 року, позивач був ознайомлений з умовами такого та підписав такий. Крім цього, укладенню строкового трудового договору між ОСОБА_2 та ТзОВ «Леоні Ваерінг Системо УА ГмбХ» передувала заява з проханням про прийняття на роботу за строковим трудовим договором на період з 27 січня 2017 року по 27 липня 2017 року. Вважає, що наказ №621/ос виданий повністю правомірно та не порушує жодних прав особи, з якою було укладено строковий трудовий договір.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з такого.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Згідно із ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковий, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Відповідно до вимог частини другої статті 23 КЗпП України строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду трудових спорів» трудовий договір на визначений строк згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Особливістю строкового трудового договору є встановлення сторонами моменту його припинення в процесі влаштування особи на роботу. Даючи згоду на укладення строкового трудового договору, працівник заздалегідь зобов»язується виконувати доручену трудову функцію протягом обумовленого проміжку часу. Закінчення строку є юридичним фактом, із настанням якого учасники трудових відносин мають право припинити їх без пояснення будь-яких причин цього кроку.

Позивач ОСОБА_6 звільнений за п. 2 ч. 1ст. 36 КЗпП України, яка визначає, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку передбаченого п. 2 ст. 23 КЗпП України.

КЗпП України не містить заборон щодо продовження строку трудового договору, проте, навіть у разі переукладання строкового трудового договору, він не стає безстроковим.

З матеріалів справи вбачається, що укладенню спірного строкового трудового договору між позивачем ОСОБА_2 та ТзОВ «Леоні Ваерінг Системо УА ГмбХ» передувала заява позивача від 26.01.2017 року з проханням прийняти його на роботу за строковим трудовим договором на період з 27 січня 2017 року по 27 липня 2017 року.

Позивач приступив до роботи, відтак прийняв умови відповідача, що повністю підтверджує його обізнаність про обставини укладення трудового договору на строк з 27 січня 2017 року по 27 липня 2017 року, як передбачено наказом № 53/ос від 26 січня 2017 року, жодних зауважень щодо строку дії не висловлював, вказаний наказ не оскаржував.

Поряд з цим, вносити пропозиції, втому числі щодо терміну дії трудового договору має право кожна з його сторін, що передбачено розділом 6 трудового договору, однак такого бажання позивач не виявляв, відтак зазначене спростовує доводи апелянта про безстроковість трудового договору.

Таким чином, матеріали справи беззаперечно свідчать про те, що між сторонами не продовжувались трудові відносини, а позивач ОСОБА_6 через закінчення дії строкового трудового договору був законно звільнений із займаної посади, про що 06.10.2017 року був ознайомлений,

Крім цього, звільнення працівника у зв'язку із закінченням строку трудового договору допускається, як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Зважаючи на те, що позивача було звільнено правомірно, з дотриманням процедури і порядку, передбачених чинним законодавством, не може бути задоволена і вимога про отримання заробітньої плати за час вимушеного прогулу, яка є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу не допуску позивача до робочого місця такі не мають правового значення, оскільки позивач звільнений з інших підстав, при цьому такі вимоги предметом судового розгляду за заявою позивача не були.

В свою чергу, згідно із ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

25 серпня 2017 року позивач скерував на адресу голови Стрийського міськрайонного суду Львівської області заяву, якою просив вжити заходів по виплаті грошових коштів за робочі години, моральну компенсацію та захисту його трудових прав.

При цьому, 04 вересня 2017 року, ОСОБА_2 роз'яснено, що згідно вимог цивільного судочинства кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених свобод чи інтересів із позовною заявою про поновлення на роботі.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що звернувшись в суд з позовною завою 28.02.2018 р., позивач ОСОБА_6 пропустив строк звернення до суду, і не надав жодного доказу поважності пропуску такого строку та не просив його поновити.

Разом з цим, відмова у позові як за пропуском строку звернення з позовом до суду, так і через необґрунтованість позову, є взаємовиключними підставами, оскільки положення про позовну давність застосовуються лише до обґрунтованих позовів.

Відтак, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог у зв»язку із недоведеністю таких.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 18 грудня 2018 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк