ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2018 року

м.Суми

Справа №591/4107/16-ц

Провадження № 22-ц/788/1083/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О.І., Криворотенка В.І.,

з участю секретаря судового засідання Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м.Суми від 16 квітня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 26 квітня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

10 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернулась із позовом до ОСОБА_1, який в подальшому уточнила (т. 1 а.с. 80 81, 164) і просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку №13 по вул. 1-а Червоносільська у м. Суми.

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 16 квітня 2018 року позов задоволено і визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину спільного майна подружжя, а саме: житлового будинку №13 по вул. 1-а Червоносільська у м. Суми.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне зясування обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому, відповідач вказує на відсуть підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами того, що спірний житловий будинок був придбаний за рахунок їх спільних коштів.

Сторони належним чином сповіщені про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не зявились, про причини неявки суд не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, а також дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано за час шлюбу сторін та є їх спільною сумісною власністю. Разом з тим, як вказав суд, відповідач не довів належними та допустими доказами того факту, що спірний жилий будинок є його особистою приватною власністю.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 1974 року, який було розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 28 грудня 2007 року (т. 1 а.с. 9, 117).

За час шлюбу, 11 квітня 2000 року, сторони придбали житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: вул. 1-а Червоносільська, 13 у м. Суми, що підтверджується договором купівлі продажу, укладеного між ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_1, як покупцем (т. 1 а.с. 116).

Відповідно до даних будинкової книги та паспортних даних, сторони зареєстровані у спірному будинку з 12 вересня 2000 року (т. 1 а.с. 11, 100 110, 118).

Рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 06 березня 2018 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Зарічний районний відділ у м. Суми Управління державної міграційної служби України в Сумській області про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовлено.

Серед обставин, зазначених у рішенні Зарічного районного суду м. Суми від 06 березня 2018 року, вказано і те, що у 2000 році сторони придбали будинок № 13 по вул. 1-ша Червоносільська у м. Суми, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що з березня 2005 року по квітень 2016 року позивачка перебувала за межами України, зокрема, працювала у США, а після її повернення до м. Суми між сторонами виникли непорозуміння з приводу користування та володіння домогосподарством по вул. 1-ша Червоносільська, 13 у м. Суми, що стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом.

Згідно вимог ст. 16 Закону України «Про власність» та ч. 1 ст. 22 КпШС України, які були чинними на час набуття ОСОБА_1 права власності на спірний житловий будинок, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

До того ж, норми ст. 60 СК України містять аналогічні вимоги щодо порядку набуття права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю, зокрема є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність").

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Отже, встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що набуте сторонами за час шлюбу спірне майно є їх спільною сумсною власністю, тому як позивач, так і відповідач мають рівні права щодо володіння, користування і розпорядження цим нерухомим майном, яким є житловий будинок по вул. 1-ша Червоносільська, 13 у м. Суми.

Доводи відповідача про те, що вказаний будинок є його особистою приватною власністю, оскільки його мати ОСОБА_3 фактично подарувала йому спірне майно, так як ніяких розрахунків не проводилось, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вони не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. Натомість, з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок був придбаний на імя відповідача 11 квітня 2000 року відповідно до договору купівлі - продажу, тобто, за час його перебування у шлюбі з позивачкою і вважається нажитим подружжям за час шлюбу.

Вказаний договір є чинним і сторонами не оскаржується.

Крім того, у п.п. 2, 4 цього договору зазначено, що продаж майна вчинено за одну тисячу гривень, які продавець одержала від покупця повністю до підписання договору, а також продавець засвідчив, що до цього часу відчужуваний житловий будинок з надвірними та побутовими будівлями нікому іншому не проданий, не подарований, у спорі та під забороною не перебуває (т. 1 а.с. 116).

Таким чином, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірна нерухомість є спільною сумісною власністю сторін, ураховуючи, що заперечень щодо цього відповідач не навів і вказаний висновок не спростував, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину цього житлового будинку.

Посилання суду в оскарженому рішенні на норми СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, а не на норми діючого на час виникнення спірних правовідносин КпШС України, не можуть бути підствою для його скасування, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять посилань на такі порушення, які могли б бути підставою для задоволення апеляційної скарги.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому необхідно залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду, відповідно, без змін.

Ураховуючи, що дана справа відноситься до малозначних, тому відповідно до вимог ст. ст. 19, 389 ЦПК України судове рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1; ст. 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Зарічного районного суду м.Суми від 16 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

ОСОБА_4