Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа №512/846/14-ц

провадження №61-2597св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нива»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива» на рішення Савранського районного суду Одеської області від 03 лютого 2016 року у складі судді Лепехи В. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива» (далі - ТОВ «Нива») про повернення земельних ділянок.

Позов обґрунтовано тим, що у вересні 2008 року від її імені та від імені її покійного чоловіка ОСОБА_4 укладені договори оренди земельних ділянок ТОВ «Нива» строком на сім років. Перебіг строку дії договору оренди земельних ділянок почався з їх фактичної передачі орендодавцем орендарю, тобто з моменту підписання актів про передачу та приймання земельних ділянок, а саме з 14 вересня 2008 року. За час розгляду справи в суді строк дії договорів закінчився, однак відповідач не повертає земельні ділянки у користування, володіння та розпоряджання позивачу, мотивуючи свої дії тим, що строк дії договорів обчислюється з часу державної реєстрації договорів оренди.

Рішенням Савранського районного суду Одеської області від 03 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року, позов задоволено. Зобов'язано ТОВ «Нива» повернути позивачу земельні ділянки площею 3,56 га та 3,47 га та самостійно або через інших осіб не перешкоджати позивачу у користуванні спірними земельними ділянками. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що моментом укладення договору оренди земельної ділянки є день його підписання (14 вересня 2008 року), тому цей договір припиняє дію після закінчення семирічного строку, який починається з моменту його укладення (14 вересня 2015 року), а не з моменту державної реєстрації, що свідчить про набуття договором чинності (юридичної сили) і не може змінювати дати укладення договору.

У грудні 2016 року ТОВ «Нива» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Савранського районного суду Одеської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року.

29 грудня 2018 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у цій справі.

11 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ТОВ «Нива» просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що згідно зі змістом положень статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» договір вважається укладеним та набуває чинності лише після державної реєстрації, тому строк його дії необхідно обчислювати з цього моменту.

Судами неправильно застосовано норми матеріального права в частині визначення моменту укладення договору. Судами неправильно застосовано положення статті 16 ЦК України, а задоволення позову щодо зобов'язання ТОВ «Нива» не чинити перешкоди позивачу у здійсненні нею своїх прав у користуванні майном є передчасним, оскільки на момент розгляду справи судом відповідач не вчиняє неправомірних дій.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі» (далі - Закон).

За змістом статей 18, 20 цього Закону, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли виникають права та обов'язки за договором, тобто коли на підставі договору (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) виникають правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16 та від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що згідно із державним актом на право приватної власності на землю ОСОБА_3 надано у приватну власність земельну ділянку, площею 3,56 га (а.с. 10).

Згідно із державним актом на право приватної власності на землю ОСОБА_4 надано у приватну власність земельну ділянку, площею 3,47 га (а.с. 10).

15 вересня 2008 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ТОВ «Нива» укладені договори оренди земельних ділянок площею 3,56 га та 3,47 га строком на сім років.

10 травня 2011 року договори оренди пройшли державну реєстрацію у Відділі Держкомзему Савранського району Одеської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті його дружина ОСОБА_3 успадкувала право власності на земельну ділянку площею 3,47 га.

У пункті 8 договорів оренди, які за своїм змістом є ідентичними, сторони узгодили, що строк дії договорів складає сім років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Відповідно до пункту 43 спірних договорів вони набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації.

Отже, згідно із зазначеними нормами матеріального права строк дії спірних договорів спливає 10 травня 2018 року.

Суди попередніх інстанцій на вказане вище належної уваги не звернули та безпідставно задовольнили позов ОСОБА_3 на підставі того, що моментом укладення договору оренди земельної ділянки є день його підписання (14 вересня 2008 року), тому цей договір припиняє дію після закінчення семирічного строку, який починається з моменту його укладення (14 вересня 2015 року), а не з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а частиною третьої цієї статті передбачено, що неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищенаведеного, Верховний Суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права, їх висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що є підставою для скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про відмову в позові.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги, Верховний Суд перевіряє застосування судами норм матеріального права на час ухвалення судових рішень, проте також виходить з того, що строк дії спірних договорів сплинув 10 травня 2018 року, тобто на час розгляду справи у суді касаційної інстанції вони припинили свою дію, тому підстав для задоволення позову немає.

Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи в суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Враховуючи викладене, з ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені ТОВ «Нива» судові витрати у розмірі 2 241,12 грн (1 071,84 грн - за подання апеляційної скарги, 1 169,28 грн - за подання касаційної скарги).

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива» задовольнити.

Рішення Савранського районного суду Одеської області від 03 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У позові ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива» про повернення земельних ділянок власнику у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди землі відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Нива» судові витрати в розмірі 2 241,12 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик