ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 398/4615/15-ц

провадження № 61-4292св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Бугайченко Т. А., та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області, постановлену колегією у складі суддів: Фомічова С. Є., Гайсюка О. В., Голованя А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс» (далі - ТОВ «НВПТФ «Кран-сервіс») про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Позов обґрунтовував тим, що 26 грудня 2014 року між ним та ТОВ «НВПТФ «Кран-сервіс» укладений строковий трудовий договір, відповідно до умов якого він прийнятий на роботу слюсарем з монтажу металевих конструкцій.

Згідно умов договору роботодавець направив його у відрядження в Республіку Екваторіальна Гвінея (Африка) для виконання робіт за договором підряду, укладеним між товариством та компанією з Великої Британії.

За умовами договору відповідач зобов?язувався сплатити йому заробітну плату в сумі 60 000 грн.

На виконання умов відповідач сплатив йому 45 000 грн до відрядження, а 15 000 грн зобов'язувався сплатити протягом 10 днів після виконання робіт та закінчення строку договору. Свої зобов'язання за умовами договору він виконав у повному обсязі, але відповідач остаточного розрахунку не провів.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з ТОВ «НВПТФ «Кран-сервіс» на його користь заробітну плату в сумі 15 000 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 116 961,46 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме що він перебував у трудових відносинах з товариством.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу позивача, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У липні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 16 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з'ясували фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, та дійшли помилкового висновку про недоведеність перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 грудня 2014 року між ТОВ «НВПТФ «Кран-сервіс» в особі директора ОСОБА_5 (замовник) та ОСОБА_4, слюсарем зі збору металоконструкцій (виконавцем), укладено договір № 05/14, відповідно до умов якого виконавець, діючи у складі бригади із 11 осіб, зобов'язався виконати за завданням замовника на території будівельного майданчика гідроелектростанції в районі населеного пункту Сендже в Континентальній частині Республіки Екваторіальна Гвинея роботи з монтажу, електромонтажу та налаштувальні роботи обладнання, а замовник зобов'язався прийняти роботи та оплатити їх вартість у строк і на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору сторони визначили, що загальна вартість виконаних робіт після утримання податків із заробітної плати складає 60 000 грн.

Оплата робіт замовником проводиться поетапно, а саме 45 000 грн замовник сплачує виконавцю за 5 днів до виїзду у відрядження, а 15 000 грн після підписання акта прийняття-передачі обладнання в експлуатацію протягом 10 днів.

Відповідно до статті 53 Закону України «Про міжнародне приватне право» трудові відносини громадян України, які працюють за кордоном, регулюються правом України в разі, якщо:

1) громадяни України працюють у закордонних дипломатичних установах України;

2) громадяни України уклали з роботодавцями, фізичними або юридичними особами України трудові договори про виконання роботи за кордоном, у тому числі в їх відокремлених підрозділах, якщо це не суперечить законодавству держави, на території якої виконується робота.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із частиною четвертою статті 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

До початку роботи з укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами ; проінформувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони (стаття 29 КЗпП України).

Статтею 48 КЗпП України передбачено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивач не довів перебування у трудових відносинах з відповідачем, не надав він і доказів про ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією та документами про визначення розміру заробітної плати, а тому дійшли висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Суди попередніх інстанцій, дослідивши докази у справі, дали їм належну оцінку, дійшли висновку, що між сторонами фактично укладений договір підряду, що виключає нарахування і виплату заробітної плати.

Відповідно до статті 58 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга статті 59 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій).

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи у судах попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Оцінивши надані сторонами докази, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивач не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

До таких висновків суди попередніх інстанцій дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки наданим доказам, безпідставні, і спростовуються як матеріалами справи так і змістом судових рішень. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, колегія суддів не встановила.

Встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції постановив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний Г. І. Усик