Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 640/3673/17

провадження № 61-29957св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники відповідача: Щербак Ольга Анатоліївна, Августова Марина Владиславівна,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець ІванОлександрович, Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Київського районного суду м. Харкова у складі судді Зуб Г. А. від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлака І. В., Карімової Л. В. від 05 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О., Київський відділ державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 05 жовтня 2005 року між ним та акціонерним інноваційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКІБ СР «Укрсиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений кредитний договір № 805/16/21-1/5-669, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 572 000 грн зі сплатою 17,5% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 10 жовтня 2025 року з подальшим внесенням змін до нього.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКІБ СР «Укрсиббанк» та позивачем укладено іпотечний договір № 805/13/26/5-1942, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно - шестикімнатну квартиру № 126, 127, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 151,30 кв. м, житловою площею 94,70 кв. м.

04 лютого 2016 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. вчинив виконавчий напис № 433 про звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна - квартиру № 126, 127, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 151,30 кв. м, житловою площею 94,70 кв. м.

Вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вимоги частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» про вчинення виконавчого напису лише за умови безспірності боргу.

Крім того, виконавчий напис було вчинено з пропуском трирічного строку з дня виникнення права вимоги у стягувача, в межах якого можливим було його вчинення.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати виконавчий напис нотаріуса від 04 лютого 2016 року № 433 таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано виконавчий напис від 04 лютого 2016 року № 433, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І. О., про звернення стягнення на шестикімнатну квартиру № 126, 127, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_4 для задоволення вимог ПАТ «Укрсоцбанк», які станом на 06 жовтня 2015 року складають 947 825,37 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що на момент вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємцем І.О. існував спір в суді щодо розміру заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2005 року № 805/16/21-1/5-669, що спростовує безспірність заборгованості боржника ОСОБА_4

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У лютому 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що на момент вчинення виконавчого напису позивач жодним чином не ставив під сумнів безспірність вимог ПАТ «Укрсоцбанк», будь-яких заперечень з приводу правомірності чи неправомірності розрахунку боргових зобов'язань позивач не подавав, кредитний договір та договір іпотеки не оскаржував. Позов, поданий позивачем до Московського районного суду м. Харкова про стягнення з солідарних боржників (позичальника та поручителя) заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2005 року № 805/16/21-1/5-669, не стосується іпотечного майна, а стосується безпосередньо стягнення заборгованості за договором кредиту. Крім того, провадження у справі про стягнення заборгованості було відкрито пізніше, ніж був вчинений виконавчий напис, тобто на момент вчинення виконавчого напису, провадження про стягнення заборгованості не існувало. Таким чином, під час вчинення виконавчого напису приватний нотаріус правомірно включив у зміст виконавчого напису вимогу про погашення заборгованості у повному обсязі і встановив безспірність вимог заявлених банком на підставі документів, передбачених Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Відзив до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 05 жовтня 2005 року між ОСОБА_4 та АКІБ СР «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений кредитний договір № 805/16/21-1/5-669, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 572 000 грн зі сплатою 17,5% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення до 10 жовтня 2025 року з подальшим внесенням змін до нього.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКІБ СР «Укрсиббанк» та позивачем укладено іпотечний договір № 805/13/26/5-1942, відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно - шестикімнатну квартиру № 126, 127, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 151,30 кв. м, житловою площею 94,70 кв. м.

04 лютого 2016 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Ємець І. О. вчинив виконавчий напис за реєстровим № 433 про звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна - квартиру № 126, 127, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 151,30 кв. м, житловою площею 94,70 кв. м.

Відповідно до частин першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить аналогічні правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Зокрема, спростовує безспірність заборгованості боржника той факт, що на час вчинення нотаріусом виконавчого напису в суді розглядається по суті спір щодо розміру цієї заборгованості.

Зазначений правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17.

Суди встановили, що у серпні 2015 року АКІБ СР «Укрсиббанк» звернулося до Московського районного суду м. Харкова із позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2005 року № 805/16/21-1/5-669, розмір якої станом на 06 липня 2015 року становить 878 627,04 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 08 лютого 2016 року відкрито провадження в указаній справі.

Таким чином, на момент вчинення виконавчого напису (04 лютого 2016 року) приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ЄмцемІ. О. існував спір в суді щодо розміру заборгованості за кредитним договором від 05 жовтня 2005 року № 805/16/21-1/5-669, що спростовує безспірність заборгованості позивача ОСОБА_4

З урахуванням викладеного, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, зробили правильний та обґрунтований висновок про те, що виконавчий напис приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Ємця І. О. від 04 лютого 2016 року № 433 про звернення стягнення на об'єкт нерухомого майна - квартиру № 126, 127, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є таким, що не підлягає виконанню.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є Червинська
В. М. Коротун
В. П. Курило