Постанова

Іменем України

12 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 642/5298/15-ц

провадження № 61-13027св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року у складі судді Шрамко Л. Л. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року у складі суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 10 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким останній від позивача отримав 300 000 дол. США на придбання житлових будинків, розташованих у смт Покотилівка, вул. Інтернаціональна, номери 154-Б, 154-В, які відповідач згідно з розпискою зобов'язався повернути в строк до 01 червня 2013 року.

Оскільки у визначений у розписці строк у добровільному порядку відповідач борг не повернув, звернувся з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 300 000 дол. США, що еквівалентно 6 300 000 грн; 9 000 дол. США, що еквівалентно 189 000 грн за прострочення грошового зобов'язання.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 309 000 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 6 489 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розписка підтверджує факт передачі ОСОБА_1 та отримання ОСОБА_2 грошей, які останній у встановлений строк не повернув, тому у зв'язку з невиконанням боржником зобов'язань за договором позики наявні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про стягнення боргу за цим договором разом з відсотками за прострочення грошового зобов'язання, розмір яких відповідачем не спростовано.

Не погоджуючись з рішенням місцевого суду про задоволення позовних вимог особа, яка не брала участі у справі - ОСОБА_3 оскаржила його в апеляційному порядку, оскільки цим рішенням порушуються її права власності на належну їй частку майна, набутого у шлюбі, за ці позичені кошти.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розписка від 10 травня 2011 року як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, містить сторони, між якими склалися правовідносини позики, умови отримання позичальником в борг коштів із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів. Відповідач у добровільному порядку не повертає отримані від позивача кошти, а тому позивач має право на повернення коштів, у строк та в порядку, що передбачені цим договором. При цьому зазначив, що ОСОБА_3 належними та допустимими доказами не довела, що рішенням суду першої інстанції порушено її цивільні права або інтереси.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що 20 березня 1997 року між нею та ОСОБА_2 укладено шлюб, який зареєстровано міським бюро реєстрації шлюбу м. Нью-Йорку, про що в книзі записів цивільного стану про шлюб зроблено відповідний запис та у травні 2015 року у м. Нью-Йорку розпочався судовий процес з приводу розірвання шлюбу. Вважає, що за цим договором не настали реальні наслідки, передбачені позикою - ОСОБА_2 не отримував коштів, а ОСОБА_1 їх не надавав, оскільки ОСОБА_2 за час шлюбу ніколи не потребував грошових коштів.

В той самий час, на обґрунтування доводів касаційної скарги ОСОБА_3 посилалася на те, що зазначений договір вчинений з метою недопущення задоволення її вимог щодо визнання права власності на належну їй частку майна, придбаного в період шлюбу.

13 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким позичальник від позивача отримав 300 000 дол. США на придбання житлових будинків, розташованих у смт Покотилівка, вул. Інтернаціональна, номери 154-Б, 154-В, які відповідач згідно з розпискою зобов'язався повернути в строк до 01 червня 2013 року.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

З матеріалів справи, зокрема з апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 березня 1997 року, який укладено в Сполучених Штатах Америки.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_2 за час шлюбу ніколи не потребував грошових коштів для придбання майна. 23 лютого 2006 року він уклав договір купівлі-продажу квартири № 4 на вул. Лисенка, 2-А у м. Києві. Вартість продажу становила 1 059 601 грн. 31 березня 2006 року ОСОБА_2 також було укладено договір купівлі-продажу машиномісця в підземному паркінгу, що знаходиться на вул. Лисенка, 2-А у м. Києві. Вартість продажу становила 75 000 грн.

Разом з тим, ОСОБА_2 мав на рахунку в банку ВАТ «Кредитпромбанк» 753 000 дол. США, що підтверджується меморіальним ордером від 13 червня 2006 року. Зазначила, що під час шлюбу ними набуто у власність земельну ділянку площею 0,1500 га та житловий будинок за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Покотилівка, вул. Інтернаціональна, 154-Б.

В травні 2015 року у м. Нью-Йорку розпочався судовий процес з метою розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

ОСОБА_2, після ініціювання судового процесу, терміново поїхав до України. Вважає, що метою його візиту до України було укладення фіктивного договору позики з метою недопущення задоволення вимог ОСОБА_3 щодо визнання права власності на належну їй частку в спільному майні.

Крім того, після ухвалення рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року ОСОБА_1 не вчинив ніяких дій направлених на повернення боргу, не отримав виконавчий лист та не пред'явив його до виконання, що свідчить про фактичну відсутність боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1

24 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Покотилівка, вул. Інтернаціональна, 154-Б.

Цього ж дня, 24 лютого 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_2 за рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 липня 2015 року, останній передав в іпотеку ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Покотилівка, вул. Інтернаціональна, буд. № 154-Б.

ОСОБА_3 зазначає, що це стало можливим завдяки прихованню ОСОБА_2 факту перебування в шлюбі та у зв'язку із тим, що право власності на зазначені об'єкти оформлено на його ім'я.

ОСОБА_2 запевнив приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5, що він не перебуває в шлюбі, про що ним власноручно підписано відповідні заяви, які додані до матеріалів справи.

Отже, вважаючи своє право власності на частину майна у спільній сумісній власності подружжя порушеними, ОСОБА_3 звернулася з апеляційною скаргою.

До апеляційної скарги ОСОБА_3 подала клопотання про витребування доказів у цій справі, а саме, просила витребувати у ПАТ «Кредитпромбанк» відомості про всі банківські рахунки, які було відкрито на ім'я ОСОБА_2; операції, які були проведені на користь чи за дорученням ОСОБА_2, здійснені ним угоди в період часу з 01 січня 2005 року по теперішній час; відомості щодо руху коштів на банківських рахунках, в тому числі відкритих на ім'я ОСОБА_2 в ПАТ «Кредитпромбанк», в період часу з 01 січня 2005 року по теперішній час, з метою підтвердження відсутності витрачання коштів за фіктивним договором позики на придбання майна.

Процесуальною ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 грудня 2016 року ОСОБА_3 було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів без обґрунтування підстав відмови.

Також, ОСОБА_3 подала клопотання про призначення комплексної експертизи та просила поставити наступні питання: чи виконано рукописний текст у розписці від 10 травня 2011 року ОСОБА_2; чи виготовлений рукописний текст розписки від 10 травня 2011 року у той час, яким датований документ.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року вказане клопотання залишено без задоволення, оскільки підпис ОСОБА_2 та виготовлення розписки ніхто із сторін не оспорював.

Однак, відмовляючи в задоволенні клопотання, апеляційний суд не звернув уваги, що ОСОБА_3 просила призначити експертизу ще й з метою встановлення дійсного часу укладення розписки для доведення написання розписки після ініціювання розлучення та її безгрошовості.

Встановлення обставин, для з'ясування яких призначалася експертиза здійснюється судом у судовому засіданні з урахуванням усіх доказів, аналізу правової позиції цієї особи, що заявляє клопотання і того результату, якого вона домагається.

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи зазначенні в апеляційній скарзі обставини та аргументи заявниці про безпідставність задоволений позовних вимог місцевим судом, апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів та призначення експертизи у справі.

Як встановив суд, ОСОБА_3 має обґрунтовану юридичну заінтересованість приймати участь у вказаній справі, оскільки в разі відмови в задоволенні позовних вимог вона буде мати «виправдані очікування» стосовно отримання нею частини майна що є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини від 30 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» зазначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

ОСОБА_3 вказувала, що в іншому судовому процесі звернулась до ОСОБА_2 з позовом про визнання права власності на майно.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 як заінтересована особа може мати інтерес у цій справі, оспорювати розписку та правомірно розглянув спір за її участі.

Однак, передчасно вирішив спір, враховуючи, що у провадженні судів знаходиться значна кількість справ у спорах між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо права на майно. Зокрема в провадженні Харківського районного суду Харківської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та призначено судове засідання у справі на 26 жовтня 2018 року; ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 07 липня 2016 року зупинено провадження по справі за позовом ОСОБА_3до ОСОБА_2 про визнання права власності.

Крім того, ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та інші.

Таким чином, заперечуючи проти дійсності фактичного отримання грошових коштів ОСОБА_2 у ОСОБА_1, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу і потім заявляла клопотання про витребування доказів та призначення експертизи з метою спростування підстав для задоволення позовних вимог.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, не навів обґрунтованих висновків на спростування доводів апеляційної скарги, отже не встановив усіх обставин справи, тому передчасно залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судового рішення.

Таким чином, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 січня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська