Провадження № 2/263/647/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2018 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя у складі:

головуючого судді Шатілової Л.Г.,

при секретарі Дзигім К.С.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/3 частину житлового будинку № 33 розташованого по вул. Комунарів у м. Маріуполі.

На обґрунтування вимог ОСОБА_2 посилається на те, що вона проживає у спірному будинку з 1976 року. 19.12.2005 року, її бабуся-ОСОБА_3, подарувала їй 2/3 частини будинку № 33 по вул. Комунарів (Таврійській) у м.Маріуполі. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить на праві власності по 1/6 частини вищевказаного будинку. На сьогоднішній день вона продовжує проживати у будинку, тобто відкрито володіє майном більше десяти років, сплачує комунальні послуги, підтримує будинок у належному стані. ОСОБА_5 помер, будь-яких спадкоємців після його смерті не залишилося. ОСОБА_4 не проживає у спірному будинку, не несе витрат по оплаті комунальних послу та витрат для підтримання належного стану будинку. На підставі ст. 344 ЦК України просить позовні вимоги задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду заяву, в якій просила розгляд справи провести за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Представник позивачки - ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову.

Відповідачка ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася, попередньо подала до суду клопотання, в якому просить провести розгляд справи за її відсутністю, не заперечує проти задоволення позовних вимог.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що у спірному будинку проживала Коляда зі своїм чоловіком та сином. Позивачка проживала у будинку поки не одружилася. На теперішній час позивачка до будинку приїжджає рідко.

Вислухавши представника позивачки, відповідача ОСОБА_4, допитавши свідка ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 19.12.2005 року ОСОБА_2 належить 2/3 частини жилого будинку № 33 по вулиці Комунарів у місті Маріуполі /а.с.8-9/.

Відповідно до довідки Міського бюро технічної інвентаризації міського відділу комунального господарства від 22.08.2018 року №1406 домоволодіння №33 по вул. Комунарів в м. Маріуполі зареєстровано по 1/6 частині за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-2143 від 12.03.1990 року, та за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-2143 від 12.03.1990 року на 2/3 частини /а.с.73/.

ОСОБА_5 помер 19.01.1996 року, що підтверджується актовим записом про смерть № 175 від 20.01.1996 року /а.с.41/.

Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 24.04.2018 року, після смерті ОСОБА_5 було видане свідоцтво про право на спадщину від 22.07.1996 року /а.с.50/, при цьому встановити коло спадкоємців, які звернулися до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину та інформації щодо складу спадщини, на яке видане це свідоцтво про право на спадщину, встановити не можливо, що підтверджується відповіддю з Першої маріупольської нотаріальної контори від 24.04.2018 року за № 1557/01-09 /а.с.49/.

Згідно з актом Комітету самоорганізації населення «Новоселівка» від 14 листопада 2017 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає у домоволодінні № 33 по вул. Таврійській у м. Маріуполі без реєстрації з 1976 року по теперішній час /а.с.6 оборот/.

Предметом спору у даній цивільній справі є 1/3 частини домоволодіння №33 по вул. Комунарів у м. Маріуполі, яка на теперішній час зареєстрована за ОСОБА_5, який помер 19.01.1996 року, після смерті якого було видане свідоцтво про право на спадщину від 22.07.1996 року, та за ОСОБА_4.

Вирішуючи питання про заявлені вимоги згідно з підставами позову, суд виходить з наступного.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Згідно з розясненнями, викладеними у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України).

Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України).

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі, якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

З огляду на установлені судом обставини справи, враховуючи наведені норми матеріального права, слід дійти висновку, що позов із заявлених підстав задоволенню не підлягає, оскільки у даному випадку позивачкою неправильно обраний спосіб захисту, зокрема, обраний спосіб не відповідає специфіці правовідносин.

У справі встановлено, що 1/6 частини спірного домоволодіння належить ОСОБА_4, який у судовому засіданні позов визнав.

Такі обставини дають суду підстави вважати, що у позивача існує інша підстава для виникнення права власності на частину домоволодіння, належну ОСОБА_4, зокрема, укладення договору дарування тощо.

Обставини визнання відповідачами позову у даному випадку судом не приймаються, оскільки визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачами є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (стаття 213 ЦПК). При цьому слід мати на увазі, що у разі визнання відповідачами позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачами позову і продовжує розгляд справи (частина четверта статті 174 ЦПК).

Крім відсутності законних підстав для прийняття визнання відповідачами позову, на необхідність відмовити у позові вказує і та обставина, що 1/6 частина домоволодіння, на яке було видане свідоцтво про право на спадщину від 22.07.1996р., після смерті ОСОБА_5, належить іншій особі (особам), і ці обставини не були доведені суду позивачкою, всупереч вимогам ст.81 ЦПК України, та у разі прийняття визнання відповідачами позову та ухвалення з цих підстав рішення, можуть бути порушені права цих осіб, питання про залучення до участі у справі яких позивачка не порушувала.

У звязку з відмовою у позові, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір покладається на позивачку.

Керуючись ст. ст. 344, 397 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 31, 60, 81,88, 174, 197, 212215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л.Г.Шатілова