Постанова

Іменем України

20 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 522/8617/13-ц

провадження № 61-28118св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька.

Позовні вимоги мотивовані тим, що шлюб між сторонами розірвано у грудні 2010 року. За час перебування у шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_6. Дитина проживає з матір'ю та знаходиться на повному її утриманні. На неодноразові прохання позивачки щодо оформлення дозвільних документів на виїзд сина за межі країни для відпочинку, ОСОБА_5 відмовляється надати такий дозвіл. У зв'язку із цим ОСОБА_4 звернулася до суду та просила надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5, а також надати дозвіл ОСОБА_4 на оформлення та виготовлення проїзних документів на багаторазові тимчасові виїзди за межі України на ім'я її неповнолітнього сина: ОСОБА_6 до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_5

Заочним рішенням приморського районного суду міста Одеси від 29 травня 2013 року позовні вимоги задоволено.

Надано дозвіл неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до

ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5

Надано дозвіл ОСОБА_4 на оформлення та виготовлення проїзних документів на багаторазові тимчасові виїзди за межі України на ім'я її неповнолітнього сина ОСОБА_6 до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції застосовуючи положення статей 141, 155 СК України, статті 313 ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про порядок виїзду з України і в?їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 дійшов висновку про можливість надання дозволу на багаторазові тимчасові виїзди за кордон неповнолітньої дитини без згоди та супроводу батька. При цьому, районний суд дійшов висновку про надання дозволу позивачці на оформлення та виготовлення проїзних документів на багаторазові тимчасові виїзди за межі України на ім?я її неповнолітнього сина, оскільки право дитини на можливий у подальшому виїзд за межі України відповідачем може бути порушено через безпідставну відмову у дачі згоди.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задоволено частково.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 травня

2013 року скасовано в частині надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5

В цій частині ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5. про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 - відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5. про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 мотивовано тим, що позивачем у порушення вимог чинного законодавства України не зазначено період конкретного одноразового виїзду, з визначенням його початку й закінчення, та країни виїзду неповнолітнього сина ОСОБА_6 без згоди і супроводу батька ОСОБА_5, тому підстав для задоволення позову в цій частині немає.

В іншій частині позовних вимог, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_5 не надав згоду на виготовлення проїзного документ на ім'я малолітнього ОСОБА_6, а відтак порушував права дитини, що є пріоритетними для суду у цих правовідносинах.

12 червня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року та залишити в силі заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 травня 2013 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним судовим рішенням порушено права та інтереси малолітньої дитини.

Відповідно до розділу 6 «Прикінцеві положення» Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», цей Закон набирає чинності з дня початку роботи Верховного Суду, визначеного рішенням його Пленуму відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2016 року, № 31, стаття 545), опублікованим у газеті «Голос України».

Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду № 2 від 30 листопада

2017 року «Про визначення дня початку роботи Верховного Суду», визначено днем початку роботи Верховного Суду 15 грудня 2017 року.

Відповідно до підпунктів 4 і 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Аргументи касаційної скарги зводяться до незгоди з рішення апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5. про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5

Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року, в частині залишення без змін заочного рішення Приморського районного суду міста Одеси від 29 травня 2013 року, заявником не оскаржується, а тому відповідно до приписів статті 400 ЦПК України Верховним Судом не перевіряється.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5. про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява

№ 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

У статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

- за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

- без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

На підставі вказаного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18 зробила правовий висновок, згідно з яким тимчасовий виїзд за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення.

У справі, що переглядається, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5. про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5, оскільки дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку перебування дитини у цій країні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Одеської області від

24 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог

ОСОБА_4 до ОСОБА_5. про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері ОСОБА_4 без згоди та супроводу батька ОСОБА_5 - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції в цій частині не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 24 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_6 на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення ним 16 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі матері без згоди та супроводу батька залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська