Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 347/136/17

провадження № 61-14599св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - орган опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області у складі судді Крилюк М. І. від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Томин О. О., Мелінишин Г. П., Максюти І. О., від 31 січня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею.

Позовна заява ОСОБА_4 мотивована тим, що з 29 листопада 2010 року по 08 листопада 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого сторони мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір'ю.

Зазначав, що він як батько дитини бажає брати участь у вихованні та розвитку своєї доньки, однак відповідач чинить йому в цьому перешкоди, чим позбавляє його можливості бачитись із дитиною.

З цього приводу він звертався до комісії з захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації, яка вирішила за доцільне призначити йому дні та години зустрічей з донькою, однак відповідач таке рішення не виконує.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просив зобов'язати ОСОБА_5 не чинити йому перешкод у спілкуванні з дитиною та визначити спосіб його участі у спілкуванні з донькою, а саме: у суботу та неділю з 10:00 до 17:00 кожного тижня та в день народження дитини щорічно, за його місцем проживання.

Рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні з донькою - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено порядок спілкування та участі ОСОБА_4 у вихованні дитини шляхом визначення часу спілкування у вигляді систематичних побачень з донькою у суботу та неділю з 10:00 год. до 17:00 год. кожного тижня та в день народження дитини щорічно за місцем проживання матері дитини, з урахуванням бажання дитини, її стану здоров'я та попереднім погодженням з матір'ю. Під час перебування дитини з батьком, ОСОБА_4 повністю несе відповідальність за здоров'я, виховання, безпеку життя доньки.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши характеристику позивача, стан здоров'я та вік дитини, дійшов висновку про можливість визначення порядку побачень з дитиною за запропонованим позивачем варіантом, за винятком місця побачення, а саме не за його місцем проживання, а за місцем проживання матері дитини.

Також суд, установивши, що відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, дійшов висновку про наявність підстав для зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у спілкуванні з дитиною.

Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов'язання відповідача не чинити перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною, при цьому правильно врахував те, що дитина проживає з матір'ю, звикла до неї, проявляє тривожність при зустрічах з батьком, а тому в інтересах дитини, з урахуванням її віку, правильно визначив порядок побачень батька з дитиною за місцем проживання матері дитини, з урахуванням бажання дитини, її стану здоров'я та попереднім погодженням із матір'ю дитини.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд, встановлюючи порядок побачень з дитиною, не конкретизував точного місця таких побачень. При цьому суди взяли до уваги неналежний доказ - психологічну характеристику дитини, яка проведена особою, кваліфікація якої не підтверджена. Також суди не взяли до уваги довідки органів опіки та піклування, а також соціальних служб, які надали свої висновки щодо оптимального порядку побачень з дитиною та підтвердили факт перешкоджання відповідачем у його побаченні з дитиною.

У травні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, встановлено, що сторони з 2010 року по 2013 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір'ю.

Рішенням Комісії з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 28 жовтня 2016 року вирішено за доцільне призначити ОСОБА_4 дні та години зустрічей з малолітньою донькою ОСОБА_6 у суботу та неділю з 10:00 год. до 17:00 год. Під час перебування дитини з батьком він повністю несе відповідальність за здоров'я, виховання, безпеку життя малолітньої дитини.

Установлено, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, характеризується позитивно, на обліку в психоневрологічному та наркологічному кабінетах не перебуває.

Згідно з психологічною характеристикою дитини - ОСОБА_6, виконаною практичним психологом за направленням Косівського відділу освіти, дитина проявляє високий негативізм до особистості ОСОБА_4, відмовляється від контакту. Рекомендовано періодичні побачення батька з дитиною за умови присутності іншої особи (рідних). А також рекомендовано ОСОБА_4 провести корекційну роботу з розвитку навичок самоконтролю, дотримуватися позитивної моделі виховання, спілкуватися з дитиною спокійним тоном, налагодити відносини з дитиною, щоб вона відчувала себе спокійно і впевнено.

Згідно зі статями 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня1991 року (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Аналогічні норми права містяться в законодавстві України.

Так, відповідно до положень статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За правилами статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини

Згідно із частиною першою статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Установивши, що між сторонами склалися стосунки, які позбавляють можливості позивача регулярно спілкуватися з дитиною, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, яка проживає з матір'ю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні з донькою.

Встановлюючи порядок побачень батька з дитиною, суди попередніх інстанцій, враховуючи вік дитини, якій на час розгляду справи судом першої інстанції було п'ять років, та її інтереси, психологічну характеристику дитини, згідно з якою дитина проявляє високий негативізм до особистості ОСОБА_4, відмовляється від контакту, та рішення Комісії з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, дійшли правильного висновку про можливість визначення порядку побачень з дитиною за запропонованим позивачем варіантом, за винятком місця побачення, а саме не за його місцем проживання, а за місцем проживання матері дитини.

З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суди не взяли до уваги довідки органів опіки та піклування, а також соціальних служб, оскільки суд визначив порядок побачень батька з дитиною, який призначено Комісією з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області. При цьому вказаною комісією не визначалось місце цих зустрічей.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що суд не конкретизував точного місця побачень батька з дитиною, оскільки суд визначив місце зустрічей батька з донькою за місцем проживання матері дитини - ОСОБА_5, яка постійно проживає за адресою, вказаною у матеріалах справи.

При цьому місце проживання дитини з матір'ю визначено рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 08 листопада 2013 року, яке набрало законної сили.

Доводи касаційної скарги про те, що суди взяли до уваги неналежний доказ - психологічну характеристику дитини, яка проведена особою, кваліфікація якої не підтверджена, не знайшли свого підтвердження, оскільки психологічна характеристика дитини - ОСОБА_6, виконана практичним психологом за направленням Косівського відділу освіти.

Інші доводи та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта