Справа №265/4292/17
Провадження №2/265/104/18
У Х В А Л А

06 липня 2018 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Щербіна А. В., за участю секретаря судового засідання Монтач А.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у вигляді накладання арешту на майно,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_5, приватний нотаріус ОСОБА_6, про розірвання договору позики, визнання договору купівлі продажу та договору іпотеки квартири недійсними.

04 липня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області із заявою про забезпечення позову у вигляді накладання арешту на майно. В обгрунтування заяви зокрема зазначила, що 11.01.2018 р. вона дізналася про те, що відповідач ОСОБА_3 під час розгляду справи у суді 14.09.2017 р. провів фіктивну купівлю - продажу спірної квартири з ОСОБА_4 Купівля-продаж була фіктивна, оскільки по теперішній час в квартирі №3 буд.22 по б-ру Меотиди у м.Маріуполі проживає подруга Позивача, яка вселилась в квартиру 29.12.2013 р., що підтверджується довідкою про склад сімї від 15.01.2018 р. Ключі від квартири ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_4 ніколи не мали. Доступу в квартиру у них ніколи не було. Таким чином купівля-продаж була проведена без огляду квартири та передачі ключів.

Вказувала, що визнання договору дарування недійсним призведе до повернення його сторін у первинне становище, тобто поновлення за Позивачем права власності на приміщення. Оскільки відчуження приміщення на користь третьої особи, унеможливить виконання рішення суду, тобто повернення Позивачу приміщення.

Вважала, що такий вид забезпечення позову є абсолютно співрозмірним та адекватним позовним вимогам, та унеможливить відчуження приміщення до розгляду справи по суті.

Посилаючись на викладене, та ст.ст.149, 150, 152 ЦПК України, просила суд вжити заходи по забезпеченню позову до винесення рішення по справі №265/4992/17 по суті, а саме: накласти арешт на квартиру №3 у будинку №22 по б-ру Меотиди у м.Маріуполі, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Дослідивши заяву та додані до неї матеріали, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та оцінивши докази, які мають значення для розгляду заяви про забезпечення позову, суд виходить з наступного.

Частина 2 ст.149 ЦПК України передбачає, що забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, ч.3 ст.150 ЦПК України передбачає, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, з урахуванням уточнень від 07.07.2017 року, до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 предявлено позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки від 26.09.2016 року та розірвання договору позики від 26.09.2016 року; розірвання договору купівлі продажу, укладеного 07.02.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Аналізуючи положення ч.1 ст.216 ЦК України, суд робить висновок, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим, вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч.1 ст.216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України.

В той же час, з матеріалів справи вбачається, що квартира №3 у будинку №22 по бр. Меотиди у м.Маріуполі, з метою повернення якої, ОСОБА_1 було предявлено позовні вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, станом на 11.01.2018 року перебувала у власності ОСОБА_4, яка не є стороною будь-якого з оскаржуваних Позивачем правочинів. Крім того, вимога про витребування від ОСОБА_4 спірної квартири, не предявлена.

Таким чином, суд робить висновок, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту та повязані з ним законні сподівання щодо його наслідків, не відповідають вимогам закону, а захід забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири, з урахуванням позовних вимог в існуючій редакції, не є ефективним видом забезпечення позову по цій справі.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частина 1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В той же час, будь яких доказів того, що ОСОБА_4 намагається вчинити відчуження приміщення на користь третьої особи, суду не надано.

Суд вважає, що обмеження особи у праві мирно володіти своїм майном, повинно ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, а не на абстрактних уявленнях.

Таким чином, суд робить висновок, що заява ОСОБА_1 про забезпечення позову є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149 153 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову у вигляді накладання арешту на майно відмовити.

2. Ця ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Донецької області всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів, з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст цієї ухвали складено 06.07.2018 року.

Суддя А.В. Щербіна