Справа № 145/2047/16-ц
Провадження № 22-ц/772/1368/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 рокуСправа № 145/2047/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Берегового О.Ю., Сопруна В.В.

Секретар: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача адвоката ОСОБА_3; представників відповідача ОСОБА_4 і ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6

на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до Селянсько-фермерського господарства «Терра» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними,

Рішення ухвалив суддя Ратушняк І.О.

Рішення ухвалено о 14.27 год. у смт. Тиврові Вінницької області

Повне судове рішення складено 7 травня 2018 року

В с т а н о в и в:

В грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся в суд з позовом до Селянсько-фермерського господарства «Терра» про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними, мотивуючи свої вимоги тим, що він має у власності дві земельні ділянки, що розташовані на території Рахнополівської сільської ради, право на які він отримав в порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_7. 19 березня 2008 року йому видано два Державні акти на право власності на ці земельні ділянки площею 5,0764 га і 5,2240 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Маючи намір самостійно обробляти земельні ділянки, він звернувся до керівництва СФГ «Терра» з клопотанням про повернення йому земельних ділянок, однак отримав відмову у звязку з тим, що між ним і відповідачем були укладені договори оренди цих земельних ділянок. На його вимогу відповідач надав йому два договори оренди земельних ділянок від 30 вересня 2009 року, в яких строк оренди зазначено 15 років.

Проте жодних договорів оренди він не укладав і не підписував, волевиявлення і наміру на їх укладення не мав, а підписи в договорах оренди землі і в актах прийому-передачі земельних ділянок є підробленими та вчинені третіми особами.

Враховуючи відсутність його підписів в договорах оренди землі, що свідчить про відсутність його волевиявлення, спрямованого на виникнення цивільних прав та обовязків, оспорювані ним договори оренди землі є недійсними, тому він просив визнати їх такими.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Зазначив, що не погоджується з висновками рішення суду, вважає, що воно ухвалене при неповному зясуванні обставин, що мають значення для справи; невідповідності висновків суду першої інстанції обставинам справи; з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, із порушенням вимог статей 77, 78, 89, 263 ЦПК України і з неправильним застосуванням статті 261 ЦК України.

В судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити із підстав, зазначених у скарзі. При цьому пояснила, що земельні ділянки позивач отримав у спадщину від своєї матері ОСОБА_7, яка померла у 2007 році і якій за життя належало право на земельні частки (пай). При житті ОСОБА_7 передала земельні ділянки у користування на умовах оренди СФГ «Терра», уклавши відповідні договори оренди землі (паю). Після її смерті син ОСОБА_6 у 2008 році отримав свідоцтво про право власності на спадкове майно, у тому числі на спірні земельні ділянки, та отримав Державні акти на право власності на ці земельні ділянки. Ставши повноправним власником землі, він усно дозволив СФГ «Терра» користуватися належними йому земельними ділянками на праві оренди з видачею орендної плати, передавши орендарю копії двох Державних актів на право власності на земельну ділянку на його імя, копію свого паспорта та ідентифікаційного коду. Представник стверджує, що позивач дозволив фермерському господарству «Терра» використовувати його власні земельні ділянки, проте, категорично заперечив проти підписання ним договорів оренди земельних ділянок. Орендну плату отримував щорічно згідно усної домовленості із відповідачем.

Представники відповідача у судовому засіданні і у відзиві на апеляційну скаргу заперечили проти її задоволення, просять її відхилити і залишити без змін рішення суду. Пояснили, що на підставі договорів оренди землі дві земельні ділянки, право на які належало матері позивача ОСОБА_7, перебували в оренді господарства. Після смерті ОСОБА_7 позивач, оформивши спадкові права та отримавши Державні акти на право власності на земельні ділянки, їх копії разом із копією свого паспорта і ідентифікаційного коду передав господарству для укладення договорів оренди цих земельних ділянок. При цьому представник відповідача СФГ «Терра» голова господарства ОСОБА_4 стверджує, що позивач ОСОБА_6 у 2009 році мав намір і свою добру волю на укладення договорів оренди землі, надавши необхідні для цього документи, а після виготовлення таких договорів він сам особисто їх підписав, а потім і добросовісно виконував їх умови аж до 2016 року, тобто протягом семи років.

Відповідно до пункту 3 абзацу 3 розділу ХП «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VШ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно з підпунктом 8 пункту 1 розділу ХШ «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-VШ від 3 жовтня 2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції якої перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже, справа розглядається Апеляційним судом Вінницької області, який діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Апеляційний суд перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 680681 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 5,0764 га, що розташована на території Рахнополівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1 а. с. 4) та згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 680680 ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 5,2240 га, що розташована на території Рахнополівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (том 1 а. с. 5).

30 вересня 2009 року між ОСОБА_6 та СФГ «Терра» укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,2240 га, який зареєстрований у Тиврівському секторі реєстрації Вінницької регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 20 від 9 грудня 2010 року, з терміном дії 15 років та визначеною орендною платою в розмірі 1672,58 грн., яка вноситься орендарем в натуральній сільськогосподарській продукції або грошовій формі (том 1 а. с. 6-7).

30 вересня 2009 року між ОСОБА_6 та СФГ «Терра» укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,0764 га, який зареєстрований у Тиврівському секторі реєстрації Вінницької регіональної філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис № 23 від 9 грудня 2010 року, з терміном дії 15 років та визначеною орендною платою в розмірі 1672,58 грн., яка вноситься орендарем в натуральній сільськогосподарській продукції або грошовій формі (том 1 а. с. 10-11).

Згідно висновку експертів за результатами проведення судово-технічної та почеркознавчої експертизи у матеріалах цивільної справи №145/2047/16-ц від 15 травня 2017 року №1581/1582/1583/17-21:

1. Підпис від імені в графі «Орендодавець» у двох екземплярах договорів оренди земельних ділянок, які належать орендарю, органу державної реєстрації за місцем реєстрації, а саме: площею 5,0764 га кадастровий номер 020010084, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним №23 від 9 грудня 2010 року; площею 5,2240 га кадастровий номер 020010083, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 20 від 9 грудня 2010 року, виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів.

2. Зображення підпису в графі «орендодавець» в договорі оренди земельних ділянок, які належать Орендодавцю, а саме: площею 5,0764 га кадастровий номер 020010084, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 23 від 9 грудня 2010 року; площею 5,2240 га кадастровий номер 020010083, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 20 від 9 грудня 2010 року, нанесено електрофотографічним способом з застосуванням копіювально-множинної техніки.

3. Підпис у видаткових касових ордерах «Типова форма № КО-2» за № 1 від 3 листопада 2016 року; за № 2 від 3 листопада 2016 року в графі «підпис одержувача», - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів.

4. Підпис у розписках ОСОБА_6 про отримання свого примірника договору оренди від 02.02.2016 року, - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів.

5. Підпис в графі «Орендодавцеь» ОСОБА_6 в двох екземплярах договорів оренди земельних ділянок, які належать орендарю, органу державної реєстрації за місцем реєстрації, а саме: площею 5,0764 га кадастровий номер 020010084, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним №23 від 9 грудня 2010 року; площею 5,2240 га кадастровий номер 020010083, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 20 від 9 грудня 2010 року, - виконані не самим ОСОБА_6, а іншою особою (особами) із ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_6

6. Питання щодо виконання підписів в графі «Орендодавець» ОСОБА_6 в договорах оренди земельних ділянок, які належать орендодавцю, а саме: площею 5,0764 га кадастровий номер 020010084, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 23 від 9 грудня 2010 року; площею 5,2240 га кадастровий номер 020010083, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 20 від 9 грудня 2010 року, - не вирішувалось в звязку з тим, що підписи нанесені електрофотографічним способом із застосуванням копіювально-множинної техніки.

7. Підпис у видаткових касових ордерах «Типова форма № КО-2» за № 1 від 3 листопада 2016 року; за № 2 від 3 листопада 2016 року в графі «підпис одержувача», - виконаний самим ОСОБА_6

8. Пропис суми словами: «сім тисяч пятсот пять грн.» у видаткових касових ордерах «Типова форма № КО-2» за № 1 від 3 листопада 2016 року; за № 2 від 3 листопада 2016 року в графі «одержав», - виконаний самим ОСОБА_6

9. Встановити чи виконані підпис у розписках ОСОБА_6 про отримання свого примірника договору оренди від 02.02.2016 року ОСОБА_6, - не представилось можливим з причин, що викладені у п. 7 дослідницької частини висновку експертизи. У цьому пункті 7 зазначено, що при порівнянні досліджуваних підписів із зразками підпису ОСОБА_6 були встановлені розбіжності частково по транскрипції (у зразках відсутня буква «С»), а також окремих почеркових ознак, відмічених в ілюстраціях однойменними цифрами барвником синього кольору. Разом з тим, при порівнянні досліджуваних підписів зі зразками підпису ОСОБА_8 були встановлені збіжності по темпу, нахилу, розміру, розстановці, формі, натиску, напрямку, а також окремих почеркових ознак, відмічених в ілюстраціях однойменними цифрами барвником червоного кольору. Встановити більшу кількість як суттєвих збіжних так і суттєвих розбіжних ознак почерку не вдалося у звязку із вкрай малим обємом графічного матеріалу, спрощеною будовою елементів досліджуваних підписів (том 1 а. с. 125 зворот-126).

10. Пропис у розписках ОСОБА_6 про отримання свого примірника договору оренди від 02.02.2016 року виконаний не самим ОСОБА_6, а іншою особою (том 1 а. с. 119-128).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних справ та обовязків.

Згідно вимог частини 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі і волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

За правилами частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

У статті 13 Закону України «Про оренду землі» дано поняття договору оренди землі, який являє собою договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно положень статей 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом.

Як свідчать матеріали справи два договори оренди землі від 30 вересня 2009 року укладені у письмовій формі та пройшли державну реєстрацію 9 грудня 2010 року (том 1 а. с. 6-7, 10-11).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_6 як на підставу позову зазначив, що він не підписував цих договорів оренди землі від 30 вересня 2009 року.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинства здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З метою доведення обставин, на які відповідач посилається як на підставу своїх заперечень позовних вимог, представником відповідача було заявлено клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи для визначення, у тому числі, питання чи виконаний підпис в графі «Орендодавець» ОСОБА_6 в трьох екземплярах договорів оренди земельних ділянок, які належать орендодавцю, орендарю і органу державної реєстрації за місцем реєстрації, а саме земельних ділянок: площею 5,0764 га кадастровий номер 020010084, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним №23 від 9 грудня 2010 року; площею 5,2240 га кадастровий номер 020010083, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 20 від 9 грудня 2010 року.

Таке клопотання було задоволено судом першої інстанції, про що постановлено ухвалу 9 березня 2017 року (том 1 а. с. 108-110).

Згідно висновку експертів від 15 травня 2017 року №1581/1582/1583/17-21 підпис в графі «Орендодавцеь» ОСОБА_6 в двох екземплярах договорів оренди земельних ділянок, які належать орендарю, органу державної реєстрації за місцем реєстрації, а саме: площею 5,0764 га кадастровий номер 020010084, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 23 від 9 грудня 2010 року; площею 5,2240 га кадастровий номер 020010083, укладений 30.09.2009 року, зареєстрований у Державному реєстрі земель за реєстраційним № 20 від 9 грудня 2010 року, - виконані не самим ОСОБА_6, а іншою особою (особами) із ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_6

Оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, враховуючи, що згідно висновку експертів підписи від імені ОСОБА_6 в оспорюваних ним договорах виконані не самим ОСОБА_6, а іншою особою із ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_6, а також враховуючи пояснення представника позивача щодо категоричного заперечення підписання ОСОБА_6 договорів оренди землі і пояснення представників відповідача про підписання цих договорів оренди землі самим орендодавцем ОСОБА_6, колегія суддів вважає, що в сукупності ці докази доводять той факт, що оспорювані позивачем договори оренди землі підписані не ним, а іншою особою. Із чого слідує, що оспорювані договори укладені без волевиявлення орендодавця, що згідно вимог статей 202, 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочинів недійсними, тобто задоволення заявлених ОСОБА_6 позовних вимог.

Разом з цим відповідно до статей 256 і 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності, згідно вимог частини 1 статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спору, є підставою для відмови у позові (ч. 4, 3 ст. 267 ЦК України).

Верховний Суд України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року розяснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд першої інстанції врахував зазначені положення закону і прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права.

Судом встановлено, що позивачу було відомо про укладення із СФГ «Терра» договорів оренди земельних ділянок у 2009 році, оскільки саме із такою метою, він ставши власником земельних ділянок у порядку спадкування та отримавши Державні акти на земельні ділянки, надав копії цих Державних актів, виданих на його імя, свої паспортні дані і свій ідентифікаційний код, без чого не можливо укласти договір оренди і ці дані внесені в оспорювані договори оренди від 30 вересня 2009 року.

Крім цього протягом всього часу дії договорів оренди, ОСОБА_6 як орендодавець отримував орендну плату, а ставлячи свій підпис у відомостях, не міг не розуміти такої назви відомості як «відомість виплати орендної плати за земельні паї», що такі грошові кошти він отримує саме за здані ним в оренду господарству земельні ділянки (том 1 а. с. 159-184).

При цьому враховується і вік позивача, що він доволі молодий чоловік ІНФОРМАЦІЯ_1 і у 2009 році мав 46 років (том 1 а. с. 21-22).

Також враховуються пояснення, надані у судовому засіданні представником позивача в тому, що позивач, набувши у власність земельні ділянки, дозволив фермерському господарству «Терра», яке за життя його матері орендувало ці земельні ділянки, продовжувати використовувати ці земельні ділянки на правах оренди, оскільки за передані у користування земельні ділянки він отримував орендну плату.

Позивач, виходячи із вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, не надав жодних належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів на підтвердження того, що протягом всього строку дії договорів оренди землі не знав й не міг знати про порушення свого права на земельні ділянки, належні йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно та Державних актів на право власності.

Представник відповідача до ухвалення судового рішення подав 24 липня 2017 року до суду заяву про застосування строків позовної давності (том 1 а. с. 138), яку підтримав у судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що судом першої інстанції не враховано, що перебіг строку позовної давності починається не з моменту отримання плати за користування земельною ділянкою, а з часу коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права, тобто коли позивачу стало відомо про укладений договір, спростовуються наступним.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині свого рішення навів мотиви за яких застосував положення статті 267 ЦПК України щодо строків позовної давності.

При цьому суд застосував наведені норми права, врахувавши правову позицію Верховного Суду України у цивільній справі № 6-2469цс-16 від 16 листопада 2016 року, згідно якої пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Також колегія суддів враховує і правовий висновок Верховного Суду України при розгляді справи № 6-17цс17 від 22 лютого 2017 року, який є аналогічним.

Згідно частини 3 статті 319 ЦК України власність зобовязує.

Спірні земельні ділянки знаходяться у власності позивача.

Позивач повинен розуміти наслідки укладення договорів оренди належних йому на праві власності земельних ділянок, у тому числі щорічне отримання орендної плати, та у світлі вимог наведеної ч. 3 ст. 319 ЦПК України, повинен знати про стан своїх майнових прав.

Отже, суд першої інстанції вірно визначився про пропущення позивачем трирічного строку позовної давності для звернення до суду для захисту свого цивільного права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку про безпідставність та не законність вимог апеляційної скарги, у звязку з чим вона до задоволення не підлягає, а законне рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: О.Ю. Береговий

ОСОБА_9

Повне судове рішення складено 12 липня 2018 року

Згідно з оригіналом

Суддя М.В. Матківська