Номер провадження: 22-ц/785/5806/18
Номер справи місцевого суду: 520/5517/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника ДКВ ОМР - Доброва Р.М.,

представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 року у цивільній справі за позовною заявою Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_4 про витребування майна у добросовісного набувача та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, третя особа без самостійних вимог - Одеська міська рада,

встановив:

Департамент комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР) у травні 2017 року звернувся до суду з вимогами про ухвалення рішення, яким витребувати від добросовісного набувача ОСОБА_4 нежиле приміщення першого поверху загальною площею 44 кв.м. в будинку АДРЕСА_1 та передати це приміщення ДКВ ОМР; усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_4 із вищевказаного нежилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала і стверджувала, що нежиле приміщення загальною площею 44 кв.м. по АДРЕСА_1 є об'єктом комунальної власності територіальної громади м.Одеси, що спірне приміщення було відчужене поза волею власника, тому добросовісний набувач не є правомірним власником цього нерухомого майна.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник - адвокат ОСОБА_5 позов не визнали, посилались на безпідставність вимог представника ДКВ ОМР і просили застосувати строки позовної давності до вимог позивача.

Представник третьої особи - ОМР до суду не з'явився, про час і місце слухання справи сповіщений, причини неявки суду не повідомив.

Позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що 18 липня 2005 року Київська районна адміністрація, як виконавчий орган ОМР (далі - Київська РА ОМР), в особі голови Сердюка М.Д., і ОСОБА_8, уклали договір оренди нежилого приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 44 кв.м. строком до 18.06.2006 року. 29.09.2005 року ОМР прийняла рішення №4412-ІУ «Про затвердження переліку об'єктів комунальної власності територіальної громади м.Одеси, розташованих у Київському районі м.Одеси, що підлягають відчуженню у 2005 році».

До цього переліку було включено нежиле приміщення першого поверху в будинку АДРЕСА_1 загальною площею 44 кв.м. На виконання рішення сесії ОМР і на замовлення Київської РА ОМР, ТОВ Фірма «Вітязь» 25.07.2005 року визначила ринкову вартість нежилого приміщення по АДРЕСА_1, яка склала 13 474 грн. (з урахуванням ПДВ). Після визначення вартості приміщення Київська РА ОМР письмово запропонувала ОСОБА_8 зарахувати грошові кошти в сумі 13 474 грн. на рахунки бюджету міста. 16 жовтня 2006 року ОСОБА_8 перерахувала грошові кошти на вказані в листі рахунки бюджету міста.

Однак, не дивлячись на це, посадові особи Київської РА ОМР почали ухилятися від нотаріального оформлення договору купівлі-продажу нежилого приміщення, тому ОСОБА_8 20.12.2006 року звернулась до суду з позовом до Київської РА ОМР про визнання договору дійсним, виконаним і визнання права власності.

Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 05.02.2007 року позовні вимоги ОСОБА_8 були задоволені.

Разом тим, Київська РА ОМР в 2010 році оскаржила вищевказане заочне рішення районного суду і ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.04.2010 року заочне рішення Київського районного суду було скасоване з тих підстав, що відповідач не був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Проте, ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 31.08.2010 року позов ОСОБА_8 було залишено без розгляду з підстав чисельних неявок позивача в судові засідання.

Таким чином, судове рішення, на підставі якого за ОСОБА_8 було визнано право власності на нежиле приміщення площею 44 кв.м., яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1, було скасовано, що свідчить про відсутність у ОСОБА_9 будь-якого права на це приміщення, у тому числі і права його купівлі-продажу.

Однак, не дивлячись на це, 02.12.2013 року ОСОБА_8 і ОСОБА_4 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_4 купила нежиле приміщення площею 44 кв.м., яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1.

У зв'язку з цим, 15.05.2017 року ДКВ ОМР звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про витребування у неї майна, як у добросовісного набувача, посилаючись на положення ст.ст. 387, 388 ЦК України, згідно якого оскільки спірне приміщення вибуло з володіння власника поза його волею, на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано, то це нерухоме майно підлягає витребуванню у добросовісного набувача. При цьому, на обґрунтування своїх вимог представник позивача посилалась на положення про ДКВ ОМР, рішення Одеської обласної ради народних депутатів про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області за 1991 рік з додатками.

Відповідач позовні вимоги не визнала, посилаючись на те що право власності на нежиле приміщення вона набула в установленому законом порядку, відкрито володіє і користується цим приміщенням з 2013 року, що посадові особи ДКВ ОМР неодноразово перевіряли у неї - ОСОБА_4 цільове використання приміщення і не заявляли будь-яких вимог щодо неправомірного володіння і користування приміщенням. З цих підстав відповідач просила суд застосувати до вимог ДКВ ОМР строк позовної давності. Відповідач також звернула увагу суду на те, що в 2005 році Одеська міська рада прийняла рішення про відчуження спірного нежилого приміщення, тобто власник висловив свою волю щодо відчуження майна шляхом продажу.

Рішенням Київського районного суду м. Одеса від 10 травня 2018 року позов ДКВ ОМР до ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог - ОМР, про витребування майна у добросовісного набувача та усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення було залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ДКВ ОМРподав до суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати рішення Київського районного суду м. Одеса від 10 травня 2018 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ДКВ ОМРзадовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем - ДКВ ОМР було пропущено строки позовної давності для захисту своїх прав.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Як було зазначено вище, встановлено судом і не заперечувалось сторонами, заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2007 року по справі № 2-1024/2007 визнано дійсним та виконаним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 44,0 кв.м, розташованого на першому поверсі в будинку АДРЕСА_1, укладений між Київською РА ОМР, як виконавчим органом ОМР, і ОСОБА_8, за останньою було визнано право власності на вищевказаний спірний об'єкт.

Однак, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22.04.2010 року вищевказане заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.02.2007 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 31.08.2010 року позов ОСОБА_8 до Київської РА ОМР про визнання договору дійсним і виконаним та визнання права власності - залишено без розгляду.

Таким чином, ОСОБА_8 не набула права власності на спірне приміщення.

Не дивлячись на це, ОСОБА_8 незаконно, вже після скасованого рішення суду від 05.02.2007 року, 02.12.2013 року уклала договір купівлі-продажу з відповідачем по даній справі ОСОБА_4

Вирішуючи питання про обгрунтованість апеляційної скарги і незаконність оскаржуваного судового рішення, колегія суддів виходить із того, що згідно з ч. 1, ч.5 та ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97 територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому згідно з п.п. 30, 31 ч. 1 ст. 26 вищевказаного Закону України виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень про відчуження відповідно до закону комунального майна. До виключної компетенції пленарного засідання міської ради відноситься прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

У відповідності до ст.ст. 319, 321, 658 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові.

Відповідно до вимог ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

За змістом статей 387, 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто, згідно вказаного, витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. У той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були в установленому порядку визнані правомірними.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно з вимогами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

У відповідності до вимог чинного законодавства України норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Тобто, у випадку якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційним позовом).

Таких правових позицій дотримувався Верховний Суд України в своїх постановах від 11.06.2014 р. по справі №6-52цс14, від 30.09.2014 по справі №43/440-6/231, від 08.06.2016 р. по справі №6-3089ц15.

Таким чином, враховуючи, що рішення суду, на підставі якого ОСОБА_8 набула права власності на спірне нежиле приміщення скасовано та в подальшому, позов ОСОБА_8 залишено без розгляду, то ОСОБА_8 не набула права власності на спірне приміщення, що в свою чергу свідчить про вибуття спірного майна із володіння законного власника - територіальної громади міста Одеси з порушенням вимог чинного законодавства, та поза його волею.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що застосовуючи строк позовної давності, суд першої інстанції фактично погодився з позовними вимогами ДКВ ОМР і вважав їх обгрунтованими, інакше, суд не мав права застосувати строк позовної давності.

Однак, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції неправомірно застосував до спірних правовідносин строк позовної давності, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Проте, заявляючи клопотання в усній формі про застосування строків позовної давності, відповідач жодним чином не надав суду першої інстанції доказів, що ДКВ ОМР було відомо про укладання угоди ще в 2013 році, а лише керувався припущеннями.

Так, судом не було враховано, що ДКВ ОМР, звертаючись з даним позовом до суду, у позовній заяві посилався на інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.03.2017 року, з якої Департаменту стало відомо, що ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_4 придбала спірне приміщення. Крім того, неодноразово зверталась увага на те, що ДКВ ОМР не був стороною у вказаному правочині, а отже не знав і не міг знати про укладання даного договору.

Тобто, доводи позивача про те, що про порушення своїх прав їм стало відомо лише після 30.03.2017 року, матеріалами справи не спростовані, а тому у суду не було правових підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

При цьому, колегія суддів зазначає, що у відповідності до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Більше того, судом першої інстанції було залишено поза увагою те, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника. Законодавчою підставою для втрати особою права власності у часі є положення Цивільного кодексу України про набувальну давність (статті 344 Цивільного кодексу України).

З підстав викладеного, положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 ЦК України не застосовуються.

Таких правових позицій дотримувався Верховний Суд України у постанові від 05.10.2016 року у справі № 916/2129/15, а також Верховний Суд у постанові від 29.03.2018 року у справі № 904/10673/16.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ДКВ ОМР про витребування майна у добросовісного набувача ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Крім того, оскільки позовні вимоги про усунення перешкод шляхом виселення ОСОБА_4, є похідними від позовних вимог про витребування у неї майна, то і зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню.

Такого висновку колегія суддів дійшла, входячи з того, що всі вищезазначені позовні вимоги поєднані між собою єдиною метою - відновлення прав територіальної громади м. Одеси, від імені якої діє ДКВ ОМР, шляхом виселення відповідача зі спірного приміщення та повернення його власнику.

При цьому слід зазначити, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.3 ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Таким чином, вимога про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення є похідною вимогою про витребування майна, оскільки це є одним зі шляхів реалізації вимог про витребування майна. Саме таке формулювання позовної вимоги надає можливість виконати судове рішення в порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» без будь-яких затягувань цього процесу і необхідності звернення до суду з заявами про роз'яснення порядку та способу виконання судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким позовну заяву ДКВ ОМР до ОСОБА_4 задовольнити у повному обсязі.

Що стосується посилання відповідача ОСОБА_4 та її представника на те, що вона є добросовісним набувачем, оскільки повністю сплатила грошові кошти ОСОБА_8, на час укладення договору купівлі-продажу спірного нежилого приміщення, а право власності ОСОБА_8 на нього було належним чином зареєстроване, то ці посилання не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ДКВ ОМР.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що зі скасуванням судового рішення, за яким за ОСОБА_8 будо визнано право власності на спірне нежиле приміщення, вона втратила будь-яке право на нього, у тому числі розпорядження ним.

Відсутність у ОСОБА_8 права розпорядження спірним нежилим приміщенням, свідчить про відсутність у відповідача ОСОБА_4 його придбання, і як наслідок набрання права власності на це приміщення ОСОБА_4 є незаконним, у зв'язку з чим це нежиле приміщення підлягає витребуванню позивачем у відповідача у всякому випадку.

Що стосується доводів ОСОБА_4 та її представника на те, що ОМР розпорядилась спірним нежилим приміщенням, фактично відчуживши його на користь ОСОБА_8 16 жовтня 2006 року за 13 474 грн., які були зараховані на рахунки бюджету міста, то вони також є безпідставними, оскільки договір купівлі-продажу вказаного нежилого приміщення так і не було укладено, що змусило ОСОБА_8 20.12.2006 року звернутись до суду з позовом до Київської РА ОМР про визнання договору дійсним, виконаним і визнання права власності на нежиле приміщення.

Однак, як було зазначено вище, рішення по даному спору так і не було ухвалено, оскільки після скасування заочного рішення Київського районного суду м.Одеси від 05.02.2007 року позовні вимоги ОСОБА_8 ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 31.08.2010 року були залишені без розгляду.

Та обставина, що ОСОБА_4 потратила грошові кошти не лише на придбання спірного нежилого приміщення, а і на його ремонт, не можуть бути підставою для відмови ДКВ ОМР у задоволенні позовних вимог, а можуть бути підставою для відшкодування вказаних коштів при наявності до того позовних вимог, належних доказів та відповідних підстав.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2018 рокускасувати і прийняти постанову, якою позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_4 задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_2, нежиле приміщення першого поверху, загальною площею 44,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та передати зазначене приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, рахунок № 1909 МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області, ).

Усунути перешкоди в користуванні майном шляхом виселення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, АДРЕСА_2, із нежилого приміщення першого поверху, загальною площею 44,0 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, та передати зазначене приміщення Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, 1, рахунок № 1909 МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області, ).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.08.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко