АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/4476/16-ц 22-ц/774/988/К/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 липня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 211/4476/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.,

сторони

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 січня 2018 року, яке постановлено суддею Ткаченко С.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 01 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання, але не перебування у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, та поділ спільного майна, в обґрунтування якого зазначив, що він проживав однією сімєю з відповідачем, але вони не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, починаючи з квітня 2012 року.

02 лютого 2013 року у них народився син ОСОБА_3.

В серпні 2014 року, перебуваючи у цивільному шлюбі з відповідачем, вони для можливості мешкати у власному житлі, придбали чотирьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1. Станом на момент оформлення угоди позивач мав заборгованість перед банком, у звязку з чим позивачем та відповідачем було прийнято спільне рішення оформлювати квартиру на її імя.

У звязку з нестачею грошових коштів у повному обсязі вони з продавцями квартири спочатку домовились про обмін, з свого боку позивач пропонував належний йому автомобіль «Фольксваген Пассат», 2008 року випуску з доплатою. Але в подальшому продавці зажадали саме грошових коштів, у звязку з чим ними було узгоджено укладання договору купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу для можливості позивачу продати автомобіль та розрахуватись в повному обсязі. Перший платіж було сплачено позивачем при підписанні договору купівлі-продажу квартири в розмірі 49 000 грн., а другий (остаточний платіж) було здійснено 04.11.2014 року у розмірі 100 000 грн., що підтверджується відповідною розпискою продавця.

Перед оформленням купівлі-продажу квартири позивач з відповідачем повідомили нотаріусу про факт проживання однією сімєю в цивільному шлюбі та те, що грошові кошти, за які буде придбаватись квартира, є їхньою спільною сумісною власністю та відповідно і квартира буде в подальшому спільною сумісною власністю. Нотаріус повідомив, що відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення, що й до майна, придбаного у шлюбі. Враховуючи вищезазначене та визнання позивача з відповідачем факту проживання однією сімєю, виникла необхідність отримання згоди на придбання квартири від ОСОБА_1 Таким чином у Договорі купівлі-продажу спірної квартири від 16.08.2014 р. у п. 10 Договору зазначено: «Заява від громадянського чоловіка Покупця для укладання цього договору, підпис на якій засвідчено ОСОБА_4, державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори 16.08.2014 року, отримана у встановленому законом порядку та зареєстрована в реєстрі № 1-1201». У самій заяві від 16.08.2016 року за зареєстрованим в реєстрі № 1-1201 він зазначав, що дає свою згоду ОСОБА_2, яка є його громадянською дружиною, тобто вони з нею проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, на укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ОСОБА_9 заявою позивач також підтверджувала, що грошові кошти, які витрачаються на придбання квартири, є їхньою спільною сумісною власністю та придбана квартира також буде обєктом права спільної сумісної власності. З текстом договору він був ознайомлений та підтверджував його укладання в інтересах сімї.

На підставі наведеного позивач просив суд визнати факт проживання однією сімєю, починаючи з квітня 2012 року, але не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, з ОСОБА_2

Поділити квартиру АДРЕСА_3, придбану за час проживання однією сімєю, але не перебування у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, що є спільним сумісним майном.

Визнати право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_3, без виділення в натурі за ОСОБА_2

Визнати право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_3, без виділення в натурі за ОСОБА_1

Стягнути з відповідача на свою користь судові витрати по справі.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 січня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Визнано факт проживання однією сімєю, починаючи з квітня 2012 року, але не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2.

Поділено квартиру АДРЕСА_3 придбану за час проживання однією сімєю, але не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, що є спільним сумісним майном між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнано право власності на 1/ 2 квартири АДРЕСА_4, без виділення в натурі за ОСОБА_2.

Визнано право власності на 1/ 2 квартири АДРЕСА_3, без виділення в натурі за ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір у розмірі 2361 грн. 21 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ведення спільного господарства, вирішення побутових питань, спільних витрат, що в сукупності свідчило б про наявність спільного бюджету та сумісного проживання та судом чітко не встановлено період спільного сумісного проживання. Зауважує на тому, що квартира АДРЕСА_5, належить їй на праві приватної власності та була придбана нею за власні кошти. Вважає, що той факт що позивач був присутній при укладанні договору купівлі-продажу квартири та надавав згоду на придбання квартири не свідчить про те, що вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, оскільки нотарвус не є уповноваженою особою для встановлення таких фактів. Позовна заява, з якою вона звернулася до суду про стягнення аліментів, де зазначено сумісне проживання її та ОСОБА_1 є шаблонною, зазначене в ній не має свідчити про встановлення факту проживання однією сімєю, оскільки зазначеним рішенням не вирішувалось питання про спільне проживання.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2018 року відкрито апеляційне провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 січня 2018 року, та визначено, що, відповідно до Указу Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_10.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_9 які, кожен окремо підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_11, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 02 лютого 2013 року народився ОСОБА_3, батьками якого є позивач та відповідач по справі (а.с.6).

16 серпня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 (а.с.8-10), який посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 1-1202, відповідно до якого ОСОБА_12 придбала вищевказану квартиру.

Відповідно до заяви від 16 серпня 2014 року, посвідченої державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, та зареєстрованої у реєстрі за № 1-1201, ОСОБА_1 дав свою згоду ОСОБА_2, яка є його громадянською дружиною, на укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Також у заяві зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання обєкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю та придбана квартира також буде обєктом права спільної сумісної власності (а.с. 11).

У пункті 10 договору купівлі-продажу також зазначено, що до укладення цього договору нотаріусом доведено до відома покупця, відповідача ОСОБА_2, зміст заяви від її громадянського чоловіка для укладання цього договору, підпис на якій засвідчено ОСОБА_4, державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори 16.08.2014 року, отримана у встановленому законом порядку та зареєстрована в реєстрі № 1-1201».

Укладаючи договір купівлі продажу квартири відповідач була згодна з п. 10 договору та з заявою ОСОБА_1 від 16.08.2014 року про надання згоди на укладання договору купівлі- продажу квартири, оскільки такий договір про купівлю - продаж квартири був укладений.

Крім того, у пункті 4 Договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2014 року зазначено, що продаж зазначеної квартири здійснюється за 149 000 грн., з яких 49 000 грн. покупець сплачує при посвідченні договору, а 100 000 грн. покупець зобовязується передати продавцям з дня оформлення цього договору до 01 листопада 2014 року включно.

Як вбачається з розписки від 04.11.2014 року, складеної продавцем ОСОБА_5, останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 000 грн. в якості залишку оплати за продаж квартири АДРЕСА_7 за договором купівлі-продажу від 16.08.2014 року. Претензій по оплаті не має (а.с.12).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з доведеності факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю, починаючи з квітня 2012 року, але не перебуваючи у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі та наявності правових підстав для визнання квартири АДРЕСА_7 спільним майном сторін по справі та її поділу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Положення частини 2 ст.3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Як роз'яснено у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до п.п. 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони з квітня 2012 року по 17 липня 2016 року, проживали однією сім`єю без шлюбу, вели спільне господарство, мали один спільний бюджет, взаємні права та обовязки, піклувались один за одного.

Вказані обставини підтверджені в суді першої інстанції поясненнями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та народженням 02 лютого 2013 року дитини, ОСОБА_3, батьками якого є позивач та відповідач по справі (а.с.6).

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, згідно позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини від 04.08.2016 року (а.с.22-24) ОСОБА_2 вказувала, з травня 2012 року по 17 липня 2016 року спільно мешкала з ОСОБА_1, офіційно їх шлюб не зареєстровано.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю, починаючи з квітня 2012 року.

Під час проживання однією сім`єю без шлюбу сторонами було придбано майно, яке бажає поділити позивач між сторонами.

Так, 16 серпня 2014 року між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 (а.с.8-10), який посвідчений державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 1-1202, відповідно до якого ОСОБА_12 придбала вищевказану квартиру.

За правилами ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог для визнання квартири АДРЕСА_7 спільним майном сторін по справі та її поділу.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ведення спільного господарства, вирішення побутових питань, спільних витрат, що в сукупності свідчило б про наявність спільного бюджету та сумісного проживання, оскільки факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сімєю встановлений судом першої інстанції поясненнями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та народженням 02 лютого 2013 року дитини, ОСОБА_3, батьками якого є позивач та відповідач по справі, що є належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Крім того, згідно позовної заяви про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини від 04.08.2016 року (а.с.22-24) ОСОБА_2 вказувала, з травня 2012 року по 17 липня 2016 року спільно мешкала з ОСОБА_1, офіційно їх шлюб зареєстровано не було, при цьому посилання відповідача на юридичну необізнаність та шаблонність написання позовної заяви колегія суддів не приймає до уваги, оскільки особа, відповідно до вимог ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В даному випадку ОСОБА_2, скориставшись своїм правом на захист, звернулась до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, та визначила, що проживала спільно з позивачем ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу з травня 2012 року по 17 липня 2016 року.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що квартира АДРЕСА_5, належить їй на праві приватної власності та була придбана нею за власні кошти, оскільки відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Матеріалами справи встановлено, що на момент придбання спірної квартири сторони проживання однією сім`єю без шлюбу.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до заяви від 16 серпня 2014 року, посвідченої державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, та зареєстрованої у реєстрі за № 1-1201, ОСОБА_1 дав свою згоду ОСОБА_2, яка є його громадянською дружиною, на укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 у ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Також у заяві зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання обєкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю та придбана квартира також буде обєктом права спільної сумісної власності (а.с.11).

Також, у пункті 10 договору купівлі-продажу також зазначено, що до укладення цього договору нотаріусом доведено до відома покупця, відповідача ОСОБА_2, зміст заяви від її громадянського чоловіка для укладання цього договору, підпис на якій засвідчено ОСОБА_4, державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори 16.08.2014 року, отримана у встановленому законом порядку та зареєстрована в реєстрі № 1-1201».

Укладаючи договір купівлі продажу квартири відповідач була обізнана та згодна з п. 10 договору та з заявою ОСОБА_1 від 16.08.2014 року про надання згоди на укладання договору купівлі - продажу квартири, про що власноруч поставила підпис.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що той факт що позивач був присутній при укладанні договору купівлі-продажу квартири та надавав згоду на придбання квартири не свідчить про те, що вони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, оскільки нотаріус не є уповноваженою особою для встановлення таких фактів колегією суддів не приймається до уваги, оскільки заявою від 16 серпня 2014 року, яка посвідчена державним нотаріусом Другої Криворізької державної нотаріальної контори ОСОБА_4, та зареєстрованої у реєстрі за № 1-1201, чітко визначено, що ОСОБА_1 дав свою згоду ОСОБА_2, яка є його громадянською дружиною, на укладання договору купівлі-продажу спірної квартири та чітко зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання обєкта нерухомості, є їхньою спільною сумісною власністю та придбана квартира також буде обєктом права спільної сумісної власності. В пункті 10 договору купівлі-продажу також зазначено, що до укладення цього договору нотаріусом доведено до відома покупця, відповідача ОСОБА_2, зміст заяви від її громадянського чоловіка для укладання цього договору, підпис на якій засвідчено ОСОБА_4, та вона погодилась із нотаріально посвідченою заявою позивача ОСОБА_1

Проте, на думку колегії суддів заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції чітко не встановлено період спільного сумісного проживання, що відповідно до вимог чинного законодавства є обовязковою умовою при вирішенні спорів про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, у звязку із чим рішення суду першої інстанції необхідно змінити та визначити, що сторони по справі проживали, але не перебування у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі у період з квітня 2012 року до 17 липня 2016 року, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідків.

За таких обставин, апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню а рішення суду першої інстанції підлягає зміні із доповненням першого абзацу резолютивної частини рішення після слів: «починаючи з квітня 2012 року» текстом наступного змісту: «до 17 липня 2016 року».

Керуючись ст.ст. 374,376,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 22 січня 2018 року змінити та доповнити перший абзац резолютивної частини рішення після слів: «починаючи з квітня 2012 року» текстом наступного змісту: «до 17 липня 2016 року».

В іншій частині рішення суду залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: