Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 161/12664/16-ц

провадження № 61-19088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Ходачинська Ніна Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, у складі судді Рудської С. М., від 06 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Киці С. І., Грушицького А. І., Данилюк В. А., від 09 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

29 вересня 2016 року ОСОБА_2 вернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу Ходачинська Н. І. про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що у 2008 році його онук - ОСОБА_5 проживав однією сім'єю з відповідачем ОСОБА_3 Онук доглядав його, а тому позивач мав намір залишити належний йому будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5 був засуджений до позбавлення волі, у зв'язку із чим запропонував позивачу укласти з ОСОБА_3 договір довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_1 року позивач та відповідач уклали договір дарування. Про справжню природу посвідчуваного нотаріусом правочину позивач тоді не знав і був впевнений, що укладає договір довічного утримання. Примірник вказаного договору був вручений лише відповідачу та залишався у неї. Після укладення оспорюваного правочину відповідач частково допомагала йому в утриманні будинку та утримувала його самого, зареєструвала шлюб з ОСОБА_5, який на той час відбував покарання у Маневицькій виправній колонії. В 2013 році відповідач припинила шлюбно-сімейні відносини з ОСОБА_5, а також відмовилася утримувати позивача. Наприкінці 2013 року ОСОБА_2 дізнався про те, що між ним та позивачем було укладено не договір довічного утримання, а договір дарування. Оспорюваний договір був укладений під впливом помилки, оскільки позивач не мав жодного наміру дарувати будинок, проте в силу свого похилого віку та юридичної необізнаності в природі правочинів підписав договір дарування. Вказував, що спірне житло є його єдиним місцем проживання, він фактично житло після укладення оспорюваного договору відповідачу не передавав, продовжував проживати у будинку.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просив позов задовольнити, визнати недійсним договір дарування будинку.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року позовОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним договір дарування будинку по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Ходачинською Н. І. ІНФОРМАЦІЯ_1 року, реєстровий № 2830.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2, укладаючи із ОСОБА_7 договір дарування належного йому на праві власності будинку, діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за ним, помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем, погодився на передачу свого єдиного житла лише за умови його довічного утримання і довічного проживання в будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права. Зокрема, апеляційний суд зазначив, що при укладенні договору дарування позивач вважав, що укладає договір довічного утримання, тобто помилявся щодо правових наслідків договору, і це є обставиною, що має істотне значення, а тому наявні передбачені статтею 229 ЦК України підстави для визнання правочину недійсним.

22 березня 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_2 бажав укласти договір дарування та усвідомлював наслідки. Позивачем не доведено іншого, а також не було надано доказів того, що ОСОБА_2 не міг усвідомлювати прочитане. Відповідач також посилається на те, що судами не було досліджено стан здоров'я позивача, чи потребував він сторонньої допомоги, оскільки сам по собі похилий вік не означає, що позивач потребує сторонньої допомоги та догляду. Крім того, позивач пропустив строк позовної давності, звертаючись до суду із даним позовом, про що наголошувалось відповідачем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Направлені ОСОБА_2 у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3 не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони не підписані позивачем.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, щоОСОБА_2 на праві власності належав будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по вул. Луцька, 51 у смт. Торчин Луцького району Волинської області.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 (ОСОБА_3.) укладено договір дарування будинку, за яким ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_7 житловий будинок АДРЕСА_1 Згідно договору дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Ходачинською Н. І., реєстровий номер 2830, його підписано в присутності нотаріуса, особу сторін установлено, дієздатність перевірено, належність ОСОБА_2 цілого житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами перевірено.

15 липня 2011 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_5, після реєстрації шлюбу її прізвище стало ОСОБА_5. 15 серпня 2013 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 розірвано. 14 червня 2014 року ОСОБА_8 уклала шлюб з ОСОБА_9, після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_9.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-372цс16 від 27 квітня 2016 року.

Згідно положень статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судами установлено, що на час укладення договору дарування, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_2 виповнилось 83 роки, тобто позивач є особою похилого віку. У зв'язку із похилим віком ОСОБА_2 мав потребу у догляді і сторонній допомозі, які йому протягом певного часу надавались з боку онука та його колишньої дружини.

Спірний будинок є єдиним житлом позивача, іншого житла останній не має. З моменту укладення оспорюваного правочину позивач продовжував проживати та проживає на даний час у будинку, на який претендує відповідач, фактична передача будинку відповідачу так і не відбулася, отже, дане майно не вибуло із його фактичного володіння та користування.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення ОСОБА_2 не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування. Позивач діяв під впливом помилки, оскільки вважав, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде здійснювати догляд за ним, тобто помилявся щодо правової природи правочину.

Оцінюючи доводи заявника відносно застосування строків позовної давності, колегія суддів дійшла висновку, що суди обґрунтовано визначили, що про порушення свого права позивач дізнався наприкінці 2013 року, коли відповідач розірвала шлюб з онуком позивача та припинила надання допомоги позивачу. Примірник договору дарування позивачу нотаріусом не видавався, а тому позивач, помиляючись щодо природи укладеного ним договору, об'єктивно не міг довідатися про порушення свого права раніше.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені з порушенням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської областівід 09 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта