Справа № 466/5766/13-ц
Провадження № 22-ц/779/821/2018
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі :

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Горейко М.Д., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Абу-Дабі» на рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року під головуванням судді Беркещук Б.Б., в м. Коломия,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 10 серпня 2010 року відповідач ОСОБА_3 позичив у нього грошові кошти в розмірі 112 000 (сто дванадцять тисяч) доларів США, які є основним боргом. Зобов'язувався повернути борг у період з 10 вересня 2010 року до 10 липня 2011 року згідно графіку проплат, про що видав відповідні розписки.

В зазначений строк відповідач свого зобов'язання по поверненню боргу не виконав, на його письмові вимоги повернути позичені кошти не відповідав, що викликало необхідність звернутися до суду.

Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 112 000 доларів США, що згідно офіційного курсу гривні до долара США, встановленого НБУ на момент подачі позову, тобто 24 липня 2013 р. складає 894 880 гривень , що становить основний борг та 54 722 гривні - 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання на 744 дні.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 10 серпня 2010 року в сумі 3 437 440 ( три мільйони чотириста тридцять сім тисяч чотириста сорок ) грн 43 коп, з яких: 3 025 624 грн - основний борг та 411 816,43 грн - три проценти річних.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 3441 (три тисячі чотириста сорок одна) грн.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року залишено без змін.

ТзОВ «Абу-Дабі», як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи що вказаним рішенням суду першої інстанції, порушуються їхні права та обов'язки, подала апеляційну скаргу, в якій вказала, що оскаржуване рішення винесено з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, без повного з'ясування всіх обставин справи.

Судом першої інстанції не вірно кваліфіковані правові відносини, що виникли між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 при підписанні розписок, та помилково застосована норма матеріального права, яка врегульовує зобов'язання, що виникають з договорів позики.

Постановляючи оскаржуване рішення, судом проігнорований той факт, що розписки надані ОСОБА_3 підписані 10.08.2010 року, тобто тим самим числом, що й договір оренди нежитлового приміщення (кафе-шашличної), розташованої в с. Підгірці Обухівського району Київської області, орендодавцем якого є ТОВ «НКТС-ІНВЕСТ», а ОСОБА_4 в свою чергу є одним з трьох засновників даного підприємства.

Апелянт зазначає, що розмір орендної плати за об'єкт оренди сплачувався у значно вищому розмірі, готівкою, ніж було зазначено у самому договорі, а грошові кошти передавалися в руки, безпосередньо засновникам орендодавця, за попередньою домовленістю.

На даний час, будь-які зобов'язання за договором оренди, укладеним 10.08.2010 року між ТОВ «Абу-Дабі» та ТОВ «НКТС-ІНВЕСТ», за яким передано в оренду нежитлове приміщення (кафе-шашличної), виконані в повному обсязі, про що свідчить відсутність судових спорів між контрагентами та відповідні платіжні документи.

Однак, суд не дав оцінку всім обставинам справи, внаслідок чого здійснюється подвійне стягнення з ТОВ «Абу-Дабі» за зобов'язаннями, які виконані своєчасно, належним чином та в повному обсязі.

При цьому апелянт вказує і на те, що поза увагою суду залишився договір про спільну діяльність, укладений 10 серпня 2010 року між ТОВ «Абу-Дабі» та ОСОБА_3, який міститься в матеріалах справи.

Апелянт зазначає, що як вбачається з описової та мотивувальної частини рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 лютого 2016 року, матеріали справи не містять будь-яких доказів, які свідчать про отримання позики ОСОБА_3 від ОСОБА_4 у розмірі 112000,00 дол. США. Єдиним доказом на яке посилався суд у своєму рішенні є розписки, в яких не відображений факт передачі позивачем вказаних грошових коштів відповідачу.

За наведених обставин апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції і постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 03 жовтня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24 липня 2018 року залучено до участі в справі в якості позивача ОСОБА_2, правонаступника ОСОБА_4 у зв'язку зі смертю останнього.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодилися і суди вищих інстанцій, виходив із того, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що правовідносини, які виникли між ним та ОСОБА_4, стосуються забезпечення оплати орендної плати, а не боргових зобов'язань, які ним не виконані.

Суд апеляційної інстанції не повністю погоджується з таким висновком суду.

Статтею 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, частини другої статті 383 КПК України зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України 2004 року, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Частиною першою статті 292 ЦПК України 2004 року передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 352 ЦПК України, в редакції чинній на час вирішення спору.

Постановою Верховного Суду від 03 травня 2018 року, висновки якої відповідно до ч. 5 ст. 411 ЦПК України є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, скасовано ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 грудня 2016 року, а справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Передаючи справу до суду апеляційної інстанції, Верховним Судом у постанові зазначено, що подаючи апеляційну скаргу, ТОВ «Абу-Дабі» посилалось на те, що 10 серпня 2010 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони зобов'язались спільно діяти з метою досягнення господарської мети, а саме відкриття і функціонування ресторану за адресою: АДРЕСА_1.

У пункті 5 зазначеного договору погоджено необхідність поручительства ОСОБА_3 перед одним із засновників орендодавця ресторану товариства з обмеженою відповідальністю «НКТС-ІНВЕСТ», ОСОБА_4, який і пред'явив позов до ОСОБА_3, шляхом підписання розписок, які надано у день підписання договору оренди кафе-шашличної за вищевказаною адресою, що за своєю правовою природою є договором поруки.

Всі зобов'язання за договором оренди, укладеним 10 серпня 2010 року між ТОВ «Абу-Дабі» та товариством з обмеженою відповідальністю «НКТС-ІНВЕСТ», виконані в повному обсязі.

Проте, апеляційний суд на зазначені обставини уваги не звернув та не врахував й передчасно дійшов висновку, що районний суд не вирішував питання про права та обов'язки ТОВ «Абу-Дабі».

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «Абу-Дабі» не було залучено судом першої інстанції до участі у даній справі, вирішення якої впливає на права та обов'язки останнього.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст.376 ЦПК України порушення судом норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Суд апеляційної інстанції відповідно до норм процесуального права позбавлений можливості на стадії розгляду апеляційної скарги залучати інших осіб до участі у справі.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з порушенням норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для його скасування і постановлення у даній справі нового рішення про відмову у задоволенні позову з цих підстав.

Доводи представника позивача про закриття провадження у справі за даною апеляційною скаргою не заслуговують на увагу, оскільки спір у даній справі вирішено по суті і підстав для закриття провадження за доводами позивача не вбачається.

Крім того, слід зазначити, що за змістом ч.3 ст. 370 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги, що надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Оскільки у даній справі судом винесено іншу постанову, яка є відмінною від ухвали апеляційної інстанції від 16 червня 2016 року, яка постановлена у даній справі та набрала законної сили, тому останню слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Абу-Дабі» задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 лютого 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко

Л.В. Ясеновенко