АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року

м. Харків

Справа № 638/11945/16-ц

Провадження № 22-ц/790/2954/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Дашковської Н.К.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 березня 2018 року(суддя Хайкін В.М.) по цивільній справі № 638/11945/16-ц за позовом Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в інтересах якого діє ОСОБА_3, треті особи: Об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Римарська-25», Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Харківська міська рада про виселення із службової квартири, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Головне управління Державної фіскальної служби у Харківській області звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: Об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Римарська-25» про виселення із службової квартири.

В обґрунтування позову зазначає, що у 2012 році ОСОБА_1, перебуваючи у трудових відносинах з Державною податковою службою у Харківській області, отримав у користування службове житло, а саме трикімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1, в яку він вселився разом із сім'єю на підставі ордеру на житлове приміщення від 29 березня 2012 року №065434, виданого згідно рішення виконкому Харківської міськради від 28 березня 2012 року №161 на право займання жилого приміщення сім'єю з 5 осіб (він, дружина, донька, донька, онук). 12 березня 2014 року ГУ Міндоходів у Харківській області(правонаступником якого є Головне управління ДФС у Харківській області) та ОСОБА_1 укладено договір найму службового жилого приміщення, за умовами якого наймодавець надає наймачу та членам його сім'ї на період трудових відносин у користування дане службове жиле приміщення для проживання на такий же строк. Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04 квітня 2014 року №795-о ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області за угодою сторін. ОСОБА_1 разом із членами сім'ї мав звільнити займане житлове приміщення у зв'язку із припиненням трудових відносин, про що направлялись листи, однак відповіді на них отримано не було.

Просить: виселити ОСОБА_1 із членами його сім'ї: ОСОБА_2.(дружина); ОСОБА_5 (донька); ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_6 (онук), інших осіб, що проживають у АДРЕСА_3.

Залучено до участі у справі у якості співвідовідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради та Харківську міську раду.

Представник відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_7 заперечував проти задоволення позовних вимог. Законність надання службової квартири і видачі ордеру позивачем не оспорювалась. Після отримання ордеру відбулось заселення квартири та реєстрація за місцем проживання. 04 квітня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області. До цього ОСОБА_1 прослужив в органах МВС з 1983 року, а в територіальних органах, які входили до складу Державної податкової служби України, реорганізованої спочатку у Міністерство доходів і зборів, а згодом - Державну фіскальну службу з травня 1998 року і до квітня 2014 року, тобто більше 15 років, а тому не може бути виселений із службової квартири без надання іншого жилого приміщення. До того ж разом із ОСОБА_1 в квартирі зареєстрований і проживає його онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, якого самостійно виховує донька відповідача - ОСОБА_3 При існуванні зазначених обставин останній та особи, що з ним проживають, не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_3 яка є законним представником малолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_8 в судовому засіданні також заперечував проти задоволення позову. ОСОБА_3 самостійно виховує малолітнього сина, з яким вона разом проживає з наймачем у спірному приміщенні. Квартира є єдиним їхнім житлом і відповідач вселилася в нього на законних підставах. ОСОБА_3 є одинокою матір'ю і на неї поширюються положення статті 125 ЖК; вона разом із дитиною не може бути виселена без надання іншого житла.

Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради заперечувала проти задоволення позову в частині виселення малолітнього ОСОБА_4 та його законного представника, оскільки будуть порушені його права.

Представник третьої особи - Харківської міської ради у судовому засіданні просив прийняти рішення згідно чинного законодавства України, яке не буде порушувати права третіх осіб.

Представник третьої особи - Об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Римарська-25» в судове засідання не з'явився.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 березня 2018 року у задоволенні позову ГУ ДФС у Харківській області відмовлено.

Рішення мотивовано відсутністю підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

В апеляційній скарзі ГУ ДФС у Харківській області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

В укладеному 12 квітня 2014 року між ГУ Міндоходів у Харківській області та ОСОБА_9 договорі найму службового жилого приміщення зазначено, що квартира надається для проживання та користування на період трудових відносин; в разі припинення трудових відносин наймодавець має право вимагати виселення наймача і членів його сім'ї з займаної квартири.

До 2011 року ОСОБА_9 працював в управлінні податкової міліції ДПА в Дніпропетровській області.

ДПА у Дніпропетровській області та ДПА у Харківській області (ГУ Міндоходів у Харківській області) є різними юридичними особами (установами). Службова жила квартира ОСОБА_9 була надана ГУ Міндоходів у Харківській області. Не може в строк, передбачений ст. 125 ЖК України - 10 років - враховуватись робота ОСОБА_9 в інший юридичній установі ніж та, що надала службове житло.

На час подання позову у ОСОБА_10 у власності була квартира. Відповідачі самі погіршили свої житлові умови, здійснивши її відчуження, що свідчить про створення відповідачами перешкод для виселення їх зі службової квартири.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для виселення не вбачається.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи ОСОБА_1 з 22 грудня 1983 року працював в органах МВС, ДФС та реорганізованих в неї службах.

Наказом Державної податкової служби України від 30 грудня 2011 року №635-о «Про призначення ОСОБА_1.» ОСОБА_1 призначено на посаду голови державної податкової служби у Харківській області із залишенням в кадрах податкової міліції, звільнивши з посади першого заступника голови - начальника управління податкової міліції державної податкової адміністрації у Харківській області.

Рішенням Міськвиконкому № 129 від 06.03.2012 року у будинку АДРЕСА_4 Державній податковій службі у Харківській області передається для заселення трикімнатна квартира НОМЕР_1 для організації службового житла.

Згідно витягу з протоколу міської громадської комісії з житлових питань №3 від 21 березня 2012 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 28 березня 2012 року №161, запропоновано включити в число службової житлової площі Державної податкової адміністрації у Харківській області дану квартиру і надати її голові державної податкової служби у Харківській області ОСОБА_1 на склад сім'ї 5 осіб.

Виконавчим комітетом Харківської міської ради 29 березня .2012 року видано ордер на житлове приміщення №065434 ОСОБА_1 з сім'єю із 5 чоловік, а саме: дружина - ОСОБА_2, донька - ОСОБА_5, донька - ОСОБА_11, онук - ОСОБА_6 на право заняття спірної квартири.

12 березня 2014 року між Головним управлінням Міндоходів у Харківській області та ОСОБА_1 укладено договір найму службового жилого приміщення, згідно якого наймачу та членам його сім'ї на період трудових відносин надано у користування службове жиле приміщення (квартира) для проживання на такий же строк.

Пунктом 2.4 договору передбачено, що наймодавцеві надано право в разі припинення трудових відносин вимагати виселення наймача і членів його сім'ї з займаної квартири у тримісячний термін з дня звільнення.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 04 квітня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

21 квітня 2016 року ГУ ДФС у Харківській області відповідачу надіслано лист з проханням в тижневий термін після отримання листа звільнити службову квартиру разом з членами сім'ї.

Відповідно до листа начальника управління обліку та розподілу житлової площі Департаменту житлового господарства виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 08 липня 2016 року квартира АДРЕСА_2 є комунальною власністю, зареєстрована за територіальною громадою м. Харкова; балансоутримувачем будинку АДРЕСА_4 з 10.05.2012 року є об'єднання співвласників багатоквартирних будинків «Римарська 25».

У спірній квартирі зареєстровано 4 особи: ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_2, донька ОСОБА_12 та онук - малолітній ОСОБА_4

Відповідно до статті 47 Конституції України, частини 3 статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно рішення Конституційного Суду України 11.06.2014 р. № 6- рп/2014 право на житло здійснюється громадянами в порядку, визначеному Кодексом, законами та іншими нормативно-правовими актами України. З метою забезпечення цього права в житловому законодавстві України передбачено надання службових жилих приміщень. Такі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (ч. 1 ст. 118 Кодексу).

Статтею 124 ЖК України визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Разом з тим, відповідно до статті 125 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Аналіз абз. 3 ст. 125 ЖК УРСР свідчить, що він повинен застосовуватися за наявності таких умов (а) відповідна особа мала перебувати у трудових відносинах з підприємством, установою, організацією. Причому, на момент пред'явлення позову про виселення, такі трудові відносини мають припинитися; (б) трудові відносини мали тривати протягом строку не менше як десять років; (в) саме підприємство, установа, організація, в яких особа пропрацювала не менше як десять років, повинні були надавати особі службове жиле приміщення.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі стеттю 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р.

У справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

З трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що він прослужив(пропрацював) в органах внутрішніх справ безперервно 14 років 3 місяці 23 дні (з 22 грудня 1983 року по 16 квітня 1998 року); з 12 травня 1998 року відповідач прийнятий на службу в органи податкової міліції та 15 липня .2010 року звільнений із служби; 16 липня 2010 року прийнятий на посаду директора департаменту взаємодії з правоохоронними органами, мобілізаційної та оборонної роботи із питань надзвичайних ситуацій Дніпропетровської міської ради за контрактом; 16 серпня 2010 року призначений на посаду директора департаменту взаємодії з правоохоронними органами, мобілізаційної та оборонної роботи із питань надзвичайних ситуацій Дніпропетровської міської ради як такий, що пройшов за конкурсом; 21 лютого 2011 року звільнений з посади директора департаменту взаємодії з правоохоронними органами, мобілізаційної та оборонної роботи із питань надзвичайних ситуацій Дніпропетровської міської ради за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України; 22 лютого 2011 року прийнятий на службу у податкову міліцію; 22 квітня 2013 року звільнений з податкової міліції; 23 квітня 2013 року призначений виконуючим обов'язки начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області; 04 червня 2013 року призначений у порядку переведення на посаду начальника Головного управління Міндоходів у Харківській області; 04 квітня 2014 року звільнений з займаної посади за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Отже, загалом відповідач пропрацював в органах Державної податкової служби України, Міністерстві доходів і зборів, Державної фіскальної служби більше ніж 10 років, то він належить до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Посилання позивача, що в Харківській області ОСОБА_1 працював лише з 2011 року тобто, не 10 років, а тому є підстави для виселення - безпідставні.

Відповідно до змісту Положення про порядок забезпечення жилими приміщенннями працівників органів державної податкової служби України, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 20 серпня 2008 року №543, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 вересня 2008 року №801/15492 та додатку №1 до нього "Відомості про службове житло" для постанови на квартирний облік та забезпечення житловм (службовим), приймається до уваги весь період роботи працівника в органах податкової служби (ОДПС), а не в окремому його підрозділі.

Відповідач загалом пропрацював в органах МВС, ДФС з 1983 року.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в квартирі зареєстрований малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно статті 8, 18 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

В статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

З висновку Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради №677 від 20 листопада 2017 року про недоцільність виселення малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 з квартири зазначено, що малолітній ОСОБА_3 зареєстрований та проживає разом з матір'ю ОСОБА_3 за спірною адресою. Наймачем квартири є дід малолітнього - ОСОБА_1 Дитина тривалий час перебуває під медичним наглядом в медичній установі за цією адресою, в шкільній особовій справі малолітнього адресою проживання вказана ця ж адреса. Факт проживання дитини підтверджується також актом обстеження умов проживання ОСОБА_4, складеного Службою у справах дітей по Шевченківському району 21 квітня 2017 року (Т. 1, а. с. 160).

Відомостей про те, що ОСОБА_4 є власником або має право користування іншим житлом не має, а тому виселення порушує права дитини.

Із урахуванням установлених обставин, суд виходить з того, що виселення відповідачів з малолітньою дитиною з квартири, які не мають іншого належного їм на праві власності житла, чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар.

Безпідставне посилання позивача і щодо навмисного погіршення своїх житлових прав ОСОБА_3, яка зробила відчуження належної їй іншої квартири.

Так, в матеріалах справи є договір купівлі-продажу від 08 листопада 2016 року, згідно якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_13 придбав квартиру АДРЕСА_5

Однак,такий договір укладено 08 листопада 2016 року, а ухвала про притягнення ОСОБА_3 до участі у справі у якості співвідповідача постановлена тільки 10 січня 2017 року (т.І, а.с.185, 94), оскільки позов про виселенння був пред'явлений лише до ОСОБА_1

Крімо того, квартира в місті Дніпро належала ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 29 жовтня 2015 року і в ньому зазначено щодо відсутності прав третіх осіб на це майно, у т.ч. і неповнолітніх, що також є підтвердженням того, що малолітній ОСОБА_4 в цій квартирі не мешкав і єдиним його місцем проживання є саме спірна квартира.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 15 березня 2018 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 02 серпня 2018 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко