Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 752/10588/16-ц

провадження № 61-17381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б. від 13 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Учервні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого було акціонерне товаристов «ОТП Банк» (далі - АТ «ОТП Банк»), правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого було АТ «ОТП Банк, правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав ЗАТ «ОТП Банк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,10 кв. м, житловою площею 40,00 кв. м.

З огляду на те, що позичальник порушує умови кредитного договору та договору іпотеки, не виконує взятих на себе зобов'язань, що зокрема підтверджується й рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2011 року у справі № 2-4535/11, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 червня 2013 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просилосуд звернути стягнення на предмет іпотеки, зобов'язати ОСОБА_1 передати предмет іпотеки в його управління, відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Антонової Н. В. від 16 січня 2017 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Звернуто стягнення на підставі договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 - зазначену квартиру шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій в порядку визначеному Законом України «Про виконавче провадження», у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 18 жовтня 2007 року, яка станом на 02 червня 2015 року складала по тілу кредиту - 221 тис. 764 доларів США 25 центів, що було еквівалентно 4 млн 675 тис. 874 грн 37 коп., за процентами - 22 тис. 286 доларів США 18 центів, що було еквівалентно 469 тис. 901 грн 61 коп., пені за прострочення виконання зобов'язання в розмірі 203 тис. 106 грн 85 коп., що разом складає - 5 млн 348 тис. 882 грн 83 коп. на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Зобов'язано ОСОБА_1 передати нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,10 кв. м, житловою площею 40,00 кв. м в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» шляхом надання права: заміняти замки, охоронні пристрої та обладнання; отримувати в будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, нотаріусів, будь-які документи, необхідні для здійснення управління предметом іпотеки за рішенням суду; укладати, змінювати, розривати договори найму (оренди) предмету іпотеки, управляти майном, зберігати та охороняти його; отримувати орендні, будь-які інші платежі управління предметом іпотеки з направлення їх на погащення заборгованості за кредитним договором від 18 жовтня 2007 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відстрочено виконання рішення в частині звернення стягнення на нерухоме майно та в частині зобов'язання передати нерухоме майно - вказану квартиру в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскількинаявність у ОСОБА_1 заборгованості підтверджується належними доказами, то слід звернути в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором стягнення на предмет іпотеки - вказану квартиру шляхом проведення прилюдних торгів. При цьому розрахунок такої заборгованості відповідає вимогам статті 625 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 січня 2017 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_1, змінено та викладено абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції: «В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д) за кредитним договором №МL-003/231/2007 від 18 жовтня 2007 року, яка станом на 02 червня 2015 року складає по тілу кредиту 221764 доларів США 25 центів, що еквівалентно 4675874 грн. 37 коп., по процентам 22286 доларів США 18 центів, що еквівалентно 469901 грн. 61 коп., пені за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 203106 грн. 85 коп. звернути стягнення на підставі договору іпотеки № РML-003/231/2007 від 18 жовтня 2007 року на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 64,10 кв. м, житловою площею 40,00 кв. м шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації в розмірі 2598763 грн.»

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляціної інстанції, погоджуючись з розрахунком заборгованості з урахуванням положень статті 625 ЦК України та наявністю підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, виходив із того, що посилання суду в резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статтям 39, 43 Закону України «Про іпотеку». Тому початкову ціну предмета іпотеки для його реалізації слід визначати відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку».

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року, ОСОБА_1 просить змінити рішення суду апеляційної інстанції, зазначивши заборгованість у розмірі 2 млн 234 тис. 175 грн 36 коп., посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди незаконно стягують за вимогою товариства з нього курсову різницю за кредитним зобов'язанням в іноземній валюті, адже у зв'язку зі стягнення за рішенням суду заборгованості за цим зобов'язанням у гривні, то зобов'язання з цього часу визначене в гривні. Таким чином, сума боргу складає 2 млн 31 тис. 68 грн 51 коп.

Отже, у частині стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, тому в силу вимог частини першої статті 400 ЦПК України не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 банком було надано кредитні кошти в розмірі 227 тис. 227 доларів США на придбання нерухомого майна - двокімнатної квартири № АДРЕСА_1, загальною площею 64,10 кв. м з процентною ставкою в розмірі 3,49 % зі строком повернення кредиту до 18 жовтня 2034 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 18 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру № АДРЕСА_1, загальною площею 64,10 кв. м, житловою площею 40,00 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на праві власності відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2007 року.

ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором від 18 жовтня 2007 року не виконував належним чином, у зв'язку з чим ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до нього про стягнення заборгованості за цим договром.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 червня 2013 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2007 року в розмірі 255 тис. 008 доларів США 79 центів, що було еквівалентно 2 млн 31 тис. 68 грн 51 коп. за офіційним курсом Національного банку України (далі - НБУ)на дату проведення розрахунку заборгованості, пеню в розмірі 167 тис. 556 грн 85 коп., що разом складало 2 млн 198 тис. 625 грн 36 коп. та судові витрати в розмірі 1 тис. 820 грн, а всього - 2 млн 200 тис. 445 грн 36 коп.

Указане рішення суду боржником не виконано, заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 не погашена.

Відповідно до розрахунку, наданого ТОВ «ОТП Факторинг Україна», заборгованість ОСОБА_1 станом на 02 червня 2015 року становила 23 млн 927 тис. 858 грн 33 коп. і складалася із: простроченої заборгованості по тілу кредиту - 221 тис. 764 доларів США 25 центів, що було еквівалентно 4 млн 675 тис. 874 грн 37 коп., по процентам - 22 тис. 286 доларів США 18 центів, що було еквівалентно 469 тис. 901 грн 61 коп., по пені за прострочення виконання зобов'язання - 18 тис. 782 тис. 82 грн 35 коп.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 14-79цс18.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач за зустрічним позовом просив стягнути її на підставі статті 625 ЦК України.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, звернення до суду з позовом про стягнення з боржника заборгованості з урахуванням курсової різниці на підставі статті 625 ЦК України є тим способом захисту, який відповідає вимогам статті 16 ЦК України.

При цьому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 04 червня 2013 року, стягнуто заборгованість за кредитним договором від 18 жовтня 2007 року саме в доларах США із визначенням її еквіваленту в гривнях.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення розміру заборгованості за кредитним договором, за умовами якого було надано кредит у доларах США, з урахуванням курсової різниці відповідно до статті 625 ЦК України і згідно з положеннями статті 551 ЦК України.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції, яке просить змінити ОСОБА_1, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта