Справа № 347/1570/17
Провадження № 22-ц/779/919/2018
Головуючий у 1 інстанції Гордій В. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації, до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, зустрічним позовом ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Орган опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Косівського районного суду, ухвалене суддею Гордій В.І. 16 травня 2018 року в м. Косів, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вказаним позовом.

Свої вимоги позивач мотивував тим, 23.10.2010 року між ним та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб у відділі РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1657.

В шлюбі в них народилася дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час дочка перебуває на його утриманні та вихованні.

Починаючи з березня 2015 року вони з дружиною не проживають однією сімєю і будь-яких стосунків, які б свідчили про наявність сімї, не підтримують. Причиною такого стало те, що дружина з часу одруження не мала наміру для створення сімї і їх шлюб носив формальний характер. Дружина не хотіла проживати разом із ним в селі, вести сільське господарство. Він, в свою чергу, не міг проживати в м. Івано-Франківську із-за відсутності належних умов проживання, а також місця роботи. Саме тому для утримання сімї вимушений був виїжджати за межі області на заробітки. За час його відсутності, дружина зловживала спиртним, а тому він вирішив, що подальше збереження сімї завдає шкоди йому та їхній дочці.

З квітня 2017 року дочка проживає з його батьками і перебуває на повному їх утриманні. В його батьків є два житлових будинки, один із яких він допомагав будувати.

Дружина проживає в місті Івано-Франківську, зловживає спиртним, умови її проживання не дають можливості належного виховання дочки, зокрема немає окремої кімнати для дитини, немає підсобного господарства і роботи, а тому вона не здатна належно матеріально забезпечити дочку.

Більше того, дочка ходить до школи по місцю її теперішнього проживання. При згадуванні про маму або коли відповідач навідується до дочки (а таке було всього два рази з квітня 2017 року і то вона приходила в нетверезому стані), дочка плаче, боїться матері і не хоче з нею спілкуватися. Саме з цих підстав вважає, що дитину слід залишити на постійне проживання з ним.

Просив його позовні вимоги задовольнити, неповнолітню дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на проживання з ним.

ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа служба у справах дітей та сім'ї Іванківської РДА Київської області про визначення місця проживання дитини.

Свої вимоги мотивувала тим, що не заперечує щодо розірвання шлюбу, однак бажає, щоб дитина і надалі проживала з нею, оскільки до цього часу вона належним чином її виховувала та доглядала. Вважає, що в інтересах дочки проживати саме з нею, а не з її батьком. Зазначає, що має достатньо часу, щоб відводити дочку в школу, займатися з нею ввечері, гуляти та іншим чином піклуватись про неї. Окрім цього зазначає, що має стабільний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Вказує, що ОСОБА_2 не має достатнього доходу для матеріального забезпечення дочки, мешкає у будинку, який належним чином не обладнаний всім необхідним для нормального розвитку дитини.

Просила її позов задовольнити та визначити місце проживання дитини з матірю, а позов ОСОБА_2 задовольнити в частині розірвання шлюбу.

Рішенням Косівського районного суду від 16 травня 2018 року позов ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, - задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, зареєстрований 23.10.2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис №1657, вирішено розірвати. Неповнолітню дитину: дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити на вихованні батька ОСОБА_2. При оформленні розірвання шлюбу залишити відповідачу прізвище «Мосюк».

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: орган опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження доказів по справі.

Вказує, що на прохання матері відповідача дитина ОСОБА_5 поїхала до неї в село на два місяці, однак, після цього у Івано-Франківськ не повернулася. Коли вона приїхала до будинку позивача, їй повідомили, що дитину не повертають, позивач буде виховувати її сам.

Зазначає, що категорично не згідна з тим, щоб дитина проживала з ОСОБА_2 та його батьками, оскільки батько не має постійного доходу, мешкає в будинку, який не обладнаний всім необхідним для розвитку дитини, в той час, як у неї є можливість створити гармонійне середовище для її перебування.

На її думку, суд не взяв до уваги те, що вона проживає в трьохкімнатній квартирі, де створені всі умови для дитини, і де обладнана для неї окрема кімната.

Також вказує, що спиртними напоями не зловживає, за місцем проживання характеризується позитивно, перешкод для спілкування батька з дочкою не чинитиме.

На даний час відповідач перешкоджає їй бачитися з дочкою, виховувати її.

Вважає, що суд помилково посилався в своєму рішенні на те, що мати навідувала дитину в стані алкогольного спяніння, на судові засідання не зявлялася, та що за місцем її проживання мешкає її родич ОСОБА_6, який перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері.

Вказує, що про перебування її в нетверезому стані стверджувала тільки сестра відповідача. Відповідач і сам був присутній тільки на двох судових засіданнях в суді першої інстанції. Що стосується ОСОБА_6, то матеріалам справи підтверджено, що такий за адресою вул. Ак. Сахарова, 29/32 в м. Івано-Франківську фактично не проживає.

Також вважає, що суд мав би критично поставитися до висновку Органу опіки та піклування Косівської районної державної адміністрації про доцільність залишення дитини на проживання з батьком, оскільки у ньому повністю відсутня мотивація такого рішення.

Відповідно до міжнародних норм права малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матірю, крім тих випадків, коли є виключні обставини.

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволені зустрічного позову та задоволення первісного позову про залишення дитини на вихованні батька, ухвалити в цій частині нове рішення, яким визначити місце проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем проживання її матері.

ОСОБА_2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін, оскільки він приймає особисту участь у вихованні дитини, її розвитку, навчанні, має достатній дохід для забезпечення дитини всім необхідним, з максимальним урахуванням інтересів дитини. Вказує, що не перешкоджає побаченням дитини з матірю, однак вважає, що саме з ним у дитини буде спокійне, сприятливе середовище для проживання та особистого розвитку.

15.12.2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Відповідно до п. 9 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п. 8 ст. 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Позивач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду залишити без змін.

Представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили, повідомлялися про час та місце слухання справи належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; розяснює, у випадку необхідності, учасникам судового процесу їх процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судовому процесу їх правами та вживає заходів для виконання ними їх обовязків.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується апелянтом тільки в частині у частині передачі дочки на проживання з нею, апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення в іншій частині не досліджує.

Задовольняючи вимоги первісного позову щодо залишення дитини на поживанні батьком та відмовляючи в задоволені зустрічного позову про визначення місця проживання дитини, суд першої інстанції, виходячи з інтересів дитини, взяв до уваги те, що мати навідувалася до доньки у стані алкогольного спяніння, протягом тривалого часу не цікавилася життям дитини. В той же час, дитина адаптувалося до життя в селі з батьком. Позивач працевлаштований, має постійне місце проживання і може створити належні умови для проживання та виховання дитини.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.

За змістом ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 3, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частинами 1, 2 ст. 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків, у тому числі, й на рівне виховання батьками (ст. 142 СК України).

Судом першої інстанції встановлено, що 23.10.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1657 (а.с. 4).

Оскаржуваним рішенням Косівського районного суду від 16 травня 2018 року шлюб між ними розірвано.

Від шлюбу сторони мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія Свідоцтва про народження серії І-НМ №342898 від 15.08.2011 року (а.с. 5).

Встановлено також, що дитина з квітня 2017 року проживає з батьком ОСОБА_2, дідусем ОСОБА_7, бабусею ОСОБА_8 у житловому будинку в с. Текуча Косівського району Івано-Франківської області, що підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сімї від 29.08.2017 року (а.с. 39).

Відповідач ОСОБА_3 проживає окремо за адресою м. Івано-Франківськ, Майдан ВічевийАДРЕСА_1 (склад 7 осіб), про що свідчить довідка ТОВ «Балтія-Сервіс» №02-02/753 від 14.09.2017 року (а.с. 76).

Як вбачається з матеріалів справи дитина була зарахована з 31.08.2017 року ученицею 1 класу Текучанської загальноосвітньої школи І-ІІ ступенів Косівської районної ради Івано-Франківської області та навчається в даній школі (а.с. 40).

Відповідно до характеристики ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, виданої Текучанською сільської радою Косівського району Івано-Франківської області 29.08.2017 року №122/022-18, останній характеризується позитивно, скарг на негативну поведінку не поступало (а.с. 38).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання сімї позивача від 29.08.2017 року №145, проведеного комісією у складі сільського голови ОСОБА_9, депутата Текучанської сільської ради ОСОБА_10 та власника житла ОСОБА_2 з метою зясування умов проживання та виховання дитини за адресою с. Текуча, житловий будинок деревяний, заг. площею 85 кв.м., розміщений на території населеного пункту, якому надано статус гірського, умови проживання добрі. У даному будинку з квітня 2017 року разом батьком, бабусею і дідусем проживає дочка ОСОБА_2 - ОСОБА_5. Мати дитини, ОСОБА_3, навідує таку не часто (а.с. 39).

Батько дитини працевлаштований, працює у ТзОВ «Зеленбудсервіс» на посаді менеджера з 28.11.2017 року по даний час, про що свідчить довідка №19 ТзОВ «Зеленбудсервіс» від 08.12.2017 року (а.с. 126).

Таким чином, судом встановлено що позивач та його родина, з якими проживає дитина, забезпечують соціально-побутові умови, інтелектуальний, моральний, духовний та фізичний розвиток дитини.

Згідно висновку Комісії з питань захисту прав дітей Косівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 27 листопада 2017 року №48108-17 малолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, доцільно залишити на проживання з ОСОБА_2 (а.с. 84).

Разом з тим, зі слів ОСОБА_3, дитина також може проживати у квартирі її бабусі №32 по вул. Ак. Сахарова, 29 в м. Івано-Франківську.

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сімї від 11.10.2017 року проведено обстеження матеріально-побутових умов сімї відповідача (бабусі ОСОБА_11 та її сина ОСОБА_12). Зазначено, що в даному помешканні створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Зі слів ОСОБА_13 вона працює в ПАБ «Капоне» барменом (а.с. 51).

Згідно копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та копії ОСОБА_6 з Реєстру платників податку від 13.10.2017 року ОСОБА_3 зареєстрована фізичною особою-підприємцем з 11.10.2017 року (а.с. 72-74).

Розглядаючи даний позов, суд встановив обставини, які свідчать про неможливість проживання дитини ОСОБА_5 разом з матірю.

Зокрема, мати навідувала свою дитину по місцю її проживання у стані алкогольного спяніння, що було підтверджено в судовому засіданні показами свідків сільського голови ОСОБА_9 та ОСОБА_14; не зверталась із відповідними вимогами до органів місцевого самоврядування про вирішення питання щодо відібрання дитини у батька, який на її думку не дає їй права на спілкування з дитиною, а також не цікавилася здоровям та шкільним життям дитини, яка пішла у перший клас.

Окрім того, зважаючи на те, що дана справа розглядалась в суді першої інстанції протягом тривалого часу, відповідач ОСОБА_3 на слухання даної справи зявилась тільки один раз, із більше як 10 судових засідань, що вказує на її байдуже ставлення до вирішення даного питання.

В судовому засіданні суду першої інстанції також було допитано в якості свідка практичного психолога Текучанської ЗОШ І-ІІ ст. Ільницьку І.В., яка підтвердила складену нею та директором школи ОСОБА_15 психолого-педагогічну характеристику та аналітичну довідку на ученицю 1 класу ОСОБА_5 (а.с. 128-129). В засіданні вона пояснила, що при спілкуванні з дівчинкою на перерві, під час уроків та бесід з класним керівником, виявлено, що дитина адаптувалася до шкільного життя. На запитання про її сімю, вона охоче розповідає про батька та про те, як вони разом проводять час. Дитина спокійна, відсутні імпульсивні реакції та прояви надмірної тривожності. Також психолог зазначила, що неодноразово бачила батька дівчинки в школі та на батьківських зборах. Мати навідувала дитину лише двічі за весь час: 1 вересня 2017 року та у березні 2018 року.

Судом встановлено також, що за відсутності позивача ОСОБА_2 (перебування його на роботі), дитина перебуває під наглядом його батьків, що не можна сказати про такі ж умови по місцю проживання відповідача. Зокрема, за місцем проживання її бабусі (ІНФОРМАЦІЯ_3) зареєстрований також син ОСОБА_12, який перебуває на обліку з 2001 року з діагнозом параноїдна шизофренія, безперервно-прогредієнтний перебіг, параноїчний синдром на фоні вираженого емоційно-вольового дефекту особи, про що свідчить Довідка Обласної психоневрологічної лікарні №3 від 26.02.2018 року №2163 (а.с. 173).

Крім того, ОСОБА_5 неодноразово знаходилась на стаціонарному лікуванні: з 2.01.2018-10.01.2018 року з діагнозом трахеобронхіт, та 23.02.2018-02.03.2018 року в інфекційному відділі з діагнозом ГРВІ, дитина пройшла повне лікування (а.с. 125-158). Догляд за хворою дитиною здійснювали тільки позивач (батько) та його мати (бабуся) почергово, про що не заперечила сама відповідач.

Як вбачається з рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року, права дитини мають перевагу над правами батьків.

Також 11.07.2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому Суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Отже, суд першої інстанції, розглядаючи спір, дійшов правильного висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

При розгляді справ даної категорії, суд повинен встановити виняткові обставини у розумінні положень ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, які б свідчили про неможливість проживання дітей разом з матірю.

Разом з тим, принцип ст. 6 Декларації, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити безальтернативно й категорично таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі статті 141 Сімейного кодексу України, так і зі змісту Конвенції про права дитини.

Під забороною розлучення дитини з своєю матірю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обовязковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Для гармонійного морального та психічного розвитку дітей необхідні стабільні умови проживання, відчуття захищеності, підтримка найближчих для них людей, якими вони вважають обох батьків.

Таким чином, суд, враховуючи в першу чергу інтереси дитини, її психоемоційний стан та привязаності, беручи до уваги більшу привязаність дитини до батька, бабусі і дідуся, про що свідчать висновки спеціалістів, покази свідків, та враховуючи те, що починаючи з квітня 2017 року вона постійно проживає з батьком, прижилась у своєму середовищі, відвідує шкільний заклад, різноманітні гуртки, за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні звязки, вважає своє місце проживання постійним та комфортним, вважав за можливе залишити проживати дитину з батьком.

Зміна місця проживання дитини завдасть більшої шкоди її інтересам, усталеному побуту, моральному, фізичному розвитку, ніж її залишення з тим з батьків, з ким вона проживає.

Враховуючи встановлені обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, оцінивши в сукупності, з дотриманням інтересів дитини, як на цей час, так і в майбутньому, балансу інтересів дитини та прав батьків, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке не може бути скасоване з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки фактично зводяться до того, що батько дитини чинить перешкоди у її спілкуванні з матірю.

Однак, на думку суду, створення перешкод у спілкуванні не може бути само по собі обовязковою підставою для скасування рішення, зміни місця проживання дитини і визначення її місця проживання з матірю, оскільки такий спір, повинен вирішуватися судом, відповідно до вимог ст. 159 СК України, а з такими вимогами ОСОБА_3 до суду не зверталася.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Косівського районного суду від 16 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

ОСОБА_16