Справа № 359/2967/18
Провадження № 2/359/1668/2018
03 серпня 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі :
головуючої судді Яковлєвої Л.В.
при секретарі Гомолі О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання,
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником квартири, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1. 08.07.2008 року за даною квартирою здійснено реєстрацію проживання їх доньок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 15 березня 2009 року відповідачі виїхали з квартири позивача та проживають за межами держави Україна, а тому у них відсутня можливість знятися з реєстрації. Тому, позивачі змушені звернутися до суду із вказаним позовом.
Позивач ОСОБА_1 та її представник в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість подав до суду заяву, якою просив проводити розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.
Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань до суду не направили.
На підставі ст. 223 ЦПК України суд провів розгляд справи у відсутність вказаних осіб.
З урахуванням наведеного та керуючись ст. 280, 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, повно й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною 1 ст. 4 та ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Статтею 129 Конституції України визначено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно ч. 2-4 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасники справи, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, розпоряджаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно Довідки № 121 від 18 квітня 2018 року виданої Філією «135 Домобудівний комбінат» Державного підприємства МО України «Укрвійськбуд»(а.с. 18) та Акту про не проживання осіб за місцем реєстрації 18 квітня 2018 року (а.с. 19) за адресою : АДРЕСА_1 зареєстровані : ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (власниця квартири), а з 08.07.2008 року - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, але фактично там не проживають.
Таким чином судом встановлено, що відповідачі, будучи зареєстрованими в спірній квартирі, там не проживають; перешкод в користуванні цим приміщенням не мають; витрат по його утриманню не несуть; дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ними право користування жилим приміщенням, не вчиняють. Доказів протилежного суду не надано.
Наведене вище свідчить про відсутність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 протягом тривалого часу без поважних на те причин.
Судом не встановлено фактів перешкоджання ОСОБА_1 відповідачам в користуванні спірним житлом. Доказів протилежного суду не надано.
Відповідно до ч. 4 ст.156, ч. 2 ст.64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать чоловік / дружина, діти і батьки.
Статтями 47,48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла.
Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.
Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратили право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР ), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Власник, згідно ст.319 ЦК України, володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно ст. 155 ЖК Української РСР передбачено, що жилі будинки, квартири, які є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватись жилим будинком, квартирою.
Частинами 1, 2 ст. 71 ЖК Української РСР визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідних заяв чи клопотань від відповідачів на ім'я ОСОБА_1 чи суду не надходило. Доказів, на підставі яких слід вважати тимчасову відсутність у спірній квартирі поважною, не зазначено і до суду не подано.
Згідно ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлюні строки, провадиться в судовому порядку.
На підставі наведеного суд вважає, що власник майна ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, оцінивши докази у справі суд вважає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які з 15 березня 2009 року не проживають в спірній квартирі, ускладнюють здійсненню ОСОБА_1 прав власника майна по володінню, користуванню та розпорядженню квартирою.
З огляду на вказане, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Зважаючи на вищезазначене, позовні вимоги щодо зняття ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню. Оскільки, підстава для припинення реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в квартирі виникне лише після набрання даним рішенням суду законної сили.
На підставі наведеного та керуючись ст. 319, 321, 383, 391Цивільного кодексу України, ст. 4, 12, 13, 59, 81, 82, 141, 258, 263, 265, 352, 354Цивільного процесуального кодексу України, ст. 9, 64, 71, 72, 155, 156 Житловий кодекс Української РСР, п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст. 41, 47, 48, 129 Конституції України, суд -
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.
В іншій часині позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо заяву про перегляд заочного рішення або апеляційну скаргу не було подано, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Л. В. Яковлєва