Постанова

Іменем України

02 липня 2018 року

м. Київ

справа № 357/16940/15-ц

провадження № 61-10577св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Правекс-Банк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 26 квітня 2016 року у складі судді Подрєзова Г. О. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Приватне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 29 січня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 укладений договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 41 770,00 доларів США на придбання транспортного засобу строком до 29 січня 2015 року зі сплатою 11,99 % річних, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним у строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

Банк свої обов'язки за кредитним договором виконав повністю, натомість відповідач ОСОБА_4 зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів у строк, передбачений договором, належним чином не виконував, внаслідок чого утворилася заборгованість яка станом на 05 червня 2015 року становить 59 442,58 доларів США та складається з: суми кредиту - 35 296,00 доларів США та відсотків за користування ним - 24 146,58 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «Правекс-Банк» просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором від 29 січня 2008 року у розмірі 59 442,58 доларів США та понесені по справі судові витрати.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня

2016 року провадження у справі в частині вимог ПАТ КБ «Правекс-Банк» до

ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі

35 296,00 доларів США та зі сплати відсотків за користування кредитом за період

з 01 червня 2009 року по 25 жовтня 2012 року у розмірі 14 448,26 доларів США, закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України, оскільки рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2013 року на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість за указаним кредитним договором у загальному розмірі 60 212, 26 доларів США.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня

2016 року у задоволенні інших вимог ПАТ КБ «Правекс-Банк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що стягнення з відповідача на користь позивача процентів, після вступу в силу судового рішення від 10 вересня 2013 року про дострокове стягнення заборгованості за кредитом та відсотками строк кредитного договору закінчується, а відтак з цього моменту банк втрачає право на нарахування процентів за користування кредитом.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Правекс-Банк» відхилено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У серпні 2016 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 липня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що після ухвалення рішення позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання, що призвело до збільшення заборгованості за кредитом, а умовами договору передбачено, що цей договір діє від дня підписання до його повного виконання, тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «Правекс-Банк».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 29 січня 2008 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та

ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 41 770,00 доларів США на придбання транспортного засобу строком до 29 січня 2015 року зі сплатою 11,99 % річних, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування ним в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків згідно з умовами договору, утворилась заборгованість, для стягнення якої банк скористався передбаченим пунктом 9.1 договору правом на дострокове стягнення заборгованості та звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, рішенням якого від 10 вересня 2013 року з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» стягнуто заборгованість, у тому числі за тілом кредиту у розмірі

35 296,00 доларів США та заборгованість за відсотками за період з 01 червня

2009 року по 25 жовтня 2012 року у розмірі 14 448,26 доларів США.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Такий висновок суду відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що після ухвалення рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитом банк втратив право стягнення будь-яких нарахувань передбачених кредитним договором, оскільки після ухвалення рішення відповідальність боржника за невиконання грошового зобов'язання передбачена положеннями статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що після ухвалення рішення позичальник не виконує взяті на себе зобов'язання, що призвело до збільшення заборгованості за кредитом, а умовами договору передбачено, що цей договір діє від дня підписання до його повного виконання, тому наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, є безпідставними, оскільки такі вимоги суперечать правовому висновку ВеликоїПалати Верховного Суду, висловленому у постанові від 28 березня 2018 року № 14-10цс18.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, не заслуговує на увагу, оскільки позовна заява та розрахунок заборгованості не містять вимог щодо стягнення штрафних санкцій передбачених статтею 625 ЦК України, а отже і відсутні підстави для застосування таких вимог судом касаційної інстанції, який перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Правекс-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 квітня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик