Ухвала

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 296/5077/16-ц

провадження № 61-40487ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, третя особа - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Житомира, про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому посилався на те, що з липня 2012 року з його заробітної плати стягувалися кошти за виконавчим листом № 2-62/11 на користь ОСОБА_2, яка у листопаді 2012 року відмовилася від стягнення та просила повернути виконавчий лист. Державний виконавець припинив стягнення Однак вирахування з його заробітної плати тривають. За період з 2012 року по 2016 рік з нього стягнуто 30 621 грн 12 коп., проте ОСОБА_2 жодних коштів не отримувала. Корольовський відділ державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області неправомірно заволодів його коштами. Тому просив стягнути з відповідача на свою користь 30 621 грн 12 коп. та 10 121 грн 76 коп. відсотків за користування чужими грошима, а також понесені судові витрати.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 12 березня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області на користь ОСОБА_1 30 652 грн 12 коп., набутих без достатньої правової підстави. Решту позовних вимог залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 березня 2018 року в частині задоволених позовних вимог та стягнення судового збору скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

13 липня 2018 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв'язку касаційну скаргу, в якій просив скасуватипостанову Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2018 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і прийняти нову постанову, якою задовольнити його позовні вимоги в частині рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 березня 2018 року про відмову у виплаті процентів за користування чужими коштами. В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; в) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» передбачено, що у 2018 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2018 року (на час подання касаційної скарги) - 1 762 грн.

Предметом спору в цій справі є стягнення коштів у загальному розмірі 40 742 грн 88 коп., що станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762 грн х 100= 176 200 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскаржувані судові рішення ухвалено після набрання чинності Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», тобто після 15 грудня 2017 року.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Зазначення у постанові Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2018 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для її розгляду судом касаційної інстанції, оскільки такий розгляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 березня 2018 року та постанову Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Корольовського відділу державної виконавчої служби міста Житомира Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, третя особа - Квартирно-експлуатаційний відділ міста Житомира, про стягнення коштів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. А. Стрільчук