Справа №488/3556/16-ц 19.07.2018
Провадження №22-ц/784/881/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.,

Суддів: Самчишиної Н.В., Царюк Л.М.

Із секретарем судового засідання Цуркан І.І.

без участі учасників справи

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» на заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2017 року, ухваленого в приміщенні того ж суду у складі судді Селіщевої Л.І., у цивільній справі (єдиний унікальний номер 488/3556/16, номер провадження 22-ц/784/881/18) за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

19 вересня 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, свої вимоги обґрунтовував наступним.

Згідно договору № б/н від 07.12.2006 року ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 7200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_1 помер, на дату його смерті заборгованість за кредитом становить 8240,50 грн., з яких 6980,89 грн. - заборгованість за кредитом; 1259,61 грн. - заборгованість за відсотками.

ОСОБА_2 як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняла спадщину після смерті ОСОБА_1, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов'язання померлого. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити (а.с. 2-3).

Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2017 року у задоволені позову відмовлено (а.с.89-90).

В апеляційній скарзі позивач вказує, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що місцевий суд, проігнорував факт того, що відповідачка станом на день смерті боржника проживала разом з боржником за однією і тією ж адресою; покладаючи на банк тягар доказування складу, вартості, тощо спадкового майна, знехтував тим, що інформація щодо фізичної особи - власника майна, її майновий стан, у тому числі обсяг успадкованого майна відповідно до Закону України «Про інформацію» є конфіденційною, тобто інформацією з обмеженим доступом, отримання такої інформації можливо лише за відповідним судовим рішенням. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог (а.с. 95-98).

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Сторони, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явились.

Вислухавши доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія частково погоджується з її доводами.

Відповідно до пункту 9 розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України у редакції Закону України N 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - ЦПК України) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення не відповідає, оскільки суд дійшов його без з'ясування всіх обставин справи.

Судом встановлено, що 07.12.2006 року ОСОБА_1 отримав від позивача кредит у розмірі 7200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає дії картки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 помер. Станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 утворилась заборгованість за вказаним кредитним договором в розмірі 8240,50 грн., яка складається з 6980,89 грн. - заборгованість за кредитом, 1259,61 грн. - заборгованість за відсотками.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що матеріали справи не містять доказів того, що саме відповідач є спадкоємицею за законом або за заповітом, яка в установленому законом порядку прийняла спадщину. Копію спадкової справи П'ятою Миколаївською державною нотаріальною конторою суду на його запит не надано. Копіювання спадкової справи нотаріальною конторою для надання її суду позивач не забезпечив. Крім того, позивач не вказав та не підтвердив відповідними доказами склад спадкового майна і його вартість.

Але з висновками суду погодитись не можна.

Порядок прийняття спадщини визначений главою 87 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 ст. 1268, ст. 1269 ЦК України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

У статті 1281 ЦК України визначено порядок пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Так, згідно з частинами 1, 2 вказаної статті спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

У частині 3 цієї статті визначено, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Таким чином, в цьому випадку початок перебігу строку права пред'явлення вимоги до спадкоємців повинен відліковуватися з моменту настання строку вимоги або з моменту, коли кредитор дізнався про відкриття спадщини. Згідно з частиною четвертою вказаної статті кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються, є обмежувальними (присічними).

Отже, для правильного вирішення справи суд повинен встановити хто зі спадкоємців померлого прийняв спадщину, який її склад та вартість, момент настання строку вимоги за зобов'язаннями спадкодавця, чи момент, коли кредитор дізнався про відкриття спадщини, та з урахуванням цього з'ясувати чи пред'явлено вимогу в межах строків, визначених в статті 1281 ЦК України.

Однак зазначені обставини судом не встановлені.

Оскільки судом не встановлені фактичні обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржуване рішення суду не може бути визнано законним і обґрунтованим, а тому відповідно до положень п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Однак, наведені вимоги закону судом першої інстанції виконані не були.

Судом першої інстанції 08.10.2016 року зроблено запит копії спадкової справи з П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори, від якої отримана інформаційна довідка про відкриття спадкової справи та лист про те, нотаріальна контора не має матеріальної можливості забезпечити копіювання спадкової справи (а.с. 19, 50, 51). Суд першої інстанції декілька раз направляв копію вказаної відповіді нотаріальної контори позивачу і цим обмежився.

За такого слід визнати, що судом неповно були з'ясовані обставини, що мають значення для справи.

Апеляційним судом була витребувана копія спадкової справи № 143/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1, з якої вбачається, що спадщину після його смерті прийняла дружина - відповідач ОСОБА_2 та син ОСОБА_3, подавши відповідну заяву 22.05.2015 року. При цьому дочка померлого - ОСОБА_4 відмовилась від спадщини після смерті батька на користь дружини спадкодавця ОСОБА_2, а ОСОБА_2 повідомила нотаріуса про те, що вона не претендує на видачу їй свідоцтва про право власності на 1/2 частку майна, придбаного подружжям за період шлюбу, оскільки майно є його особистою власністю.

Матеріали копії спадкової справи не містять посилань спадкоємців на те, яке майно є спадковим. Разом з тим з неї вбачається, що спадкоємцями нотаріусу, крім документів, що підтверджують їх родинні зв'язки зі спадкодавцем, надані документи про родинні зв'язки останнього з його батьком ОСОБА_5, померлим ІНФОРМАЦІЯ_2, та довідку Комунального підприємства «Океан» № 1693 від 14.05.2015 року про те, що на час смерті ОСОБА_5 його син ОСОБА_1 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1. В зазначеному будинку проживав ОСОБА_1 до часу своєї смерті, а також відповідач.

Інформаційна довідка від 23.05.2018 року, отримана апеляційним судом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно, свідчить про те, що будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 01.10.1963 року. ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, спадкова справа після його смерті не відкривалась. За життя 04 червня 1986 року він склав заповіт, яким вказаний будинок заповідав своєму синові ОСОБА_1 (а.с. 154). На день смерті ОСОБА_5 його син ОСОБА_1 проживав та був зареєстрований у будинку, отже за нормами ст.ст. 548-549 ЦК УРСР 1963 року ОСОБА_1 прийняв спадщину.

Норми ЦК УРСР 1963 року не передбачали право спадкоємців, які прийняли спадщину, на відмову від неї.

Таким чином спадковим майном є будинок АДРЕСА_1, який фактично прийняв у спадщину ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_5, але не оформив права власності на нього. Після смерті ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 1261 ЦК України спадкоємців на спадкове майно троє - дружина, вона ж відповідач, син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4, яка відмовилась від спадщини на користь дружини спадкодавця ОСОБА_2 До дітей померлого позов не заявлено, тому спір розглядається в межах заявлених вимог.

З урахуванням наведеного та вимог ч.3 ст. 1278 ЦК України розмір частки відповідача у спадщині складає 2/3, що відповідає 5493,66 грн. від суми заборгованості за кредитним договором.

В справі відсутні дані про вартість вказаного спадкового майна, але виходячи із загальновідомих даних про вартість будинків у м. Миколаєві, колегія суддів вважає, що вона в усякому разі більше, ніж сума заявлених позовних вимог - 8240,50 грн.

Щодо встановлення моменту настання строку вимоги за зобов'язаннями спадкодавця, чи моменту, коли кредитор дізнався про відкриття спадщини, слід зазначити таке.

Докази щодо повідомлення спадкоємцями ОСОБА_1 про смерть боржника в справі відсутні.

Зі справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, позивач надав копію претензії від 23.01.2016 року, направленої до П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори, та копію відповіді на неї від 05.02.2016 року. Надані документи свідчать про те, що позивач ставив нотаріуса до відома про наявність у нього претензій до спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 у зв'язку з заборгованістю за кредитним договором, повідомляв нотаріуса про те, що про смерть боржника йому стало відомо на час відправлення листа та просив повідомити про коло спадкоємців, які прийняли спадщину. До претензії додавалась копія свідоцтва про смерть. В справі відсутні дані про те, ким та коли копія свідоцтва про смерть була надана позивачу. У наданні вказаної інформації нотаріальна контора відмовила, посилаючись на вимоги ст.ст. 8, 8-1 Закону України «Про нотаріат» (а.с.21, 28).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що платежі на погашення заборгованості продовжували надходити і після смерті ОСОБА_1, а саме у березні, липні 2015 року та лютому 2016 року (а.с. 8).

З наданих позивачем копій квитанцій про поповнення картрахунку, який було відкрито відповідно до умов кредитного договору, вбачається, що у липні 2015 року платежі надходили від імені ОСОБА_1 двіччі (а.с. 117-118).

Аналіз наведених доказів свідчать про те, що про відкриття спадщини позивачу стало відомо у січні 2016 року.

Від цього часу протягом шести місяців йому належало пред'явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину.

Така вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця.

Позивач протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про відкриття спадщини, подав вимогу кредитора до П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори.

Крім того, 07.07.2016 року банк направив претензію про сплату заборгованості за кредитом безпосередньо відповідачу.

У листі П'ятої Миколаївської державної нотаріальної контори від 05 лютого 2016 року N 153/02-14/143-15 банку надано відповідь, що свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_1 не видавалися та відповідно до пункту 4.16, п. 4 гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 про видачу таких свідоцтв банк буде повідомлено додатково. В листі також повідомлялося про те, що нотаріальною конторою повідомлено листом спадкодавця, який прийняв спадщину, про наявність претензій банку та суму боргу (а.с. 28).

Листами від 05 лютого 2016 року П'ята Миколаївська державна нотаріальна контора повідомила спадкоємців про вимогу кредитора (а.с. 147, 148).

Зважаючи на наведене, слід прийти до висновку про те, що позивач пред'явив вимогу кредитора за місцем відкриття спадщини у строк, визначений частиною другою статті 1281 ЦК України. У цьому випадку позивач скористався своїм правом подати вимогу через нотаріуса. Банку нотаріусом не було відмовлено у прийнятті вимоги кредитора.

Оскільки після смерті боржника зобов'язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті.

Таким чином позовні вимоги слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором, яка утворилась на день смерті боржника ОСОБА_1 у сумі 5493,66 грн, що відповідає її 2/3 частки у спадщині.

Щодо витрат позивача на оплату судового збору.

Відповідно до вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до довідки МСЕК та листа Обласного центру медико-соціальної експертизи Миколаївської обласної ради від 18.07.2018 року 2 група інвалідності була встановлена відповідачу на один рік з 12.03.2015 року по 01.04.2016 року, тобто на час звернення позивача з позовом до суду вона не була визнана особою з інвалідністю, тому повинна сплатити позивачу витрати по оплаті судового збору (а.с.140, 168).

В даному випадку заявлені позовні вимоги задоволені на 65%, тому і сплачений позивачем судовий збір за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції (1378,00 грн. та 2067,00 грн. а.с. 1,101) підлягає стягненню з відповідача в такому ж розмірі, що складає 2239,25 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 07.12.2006 року, яка утворилась станом на 09.01.2015 року, в розмірі 5493,66 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 2239,25 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Прокопчук

Суддя Н.В. Самчишина

Суддя Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 16.07.2018 року