Справа № 340/236/17
Провадження № 22-ц/779/833/2018
Головуючий у 1 інстанції Бучинський А. Б.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.

секретаря Петріва Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_6 про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення Верховинського районного суду у складі судді Бучинського А.Б., ухвалене 19 квітня 2018 року, повний текст якого складений 27 квітня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду із вищевказаним позовом.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що вони є мешканцями с.Чорна Річка Верховинського району та мають у власності та у користуванні земельні ділянки.

Відповідач ОСОБА_6 теж є мешканцем с.Чорна Річка та отримав у приватну власність земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення селянського господарства на підставі рішення Голівської сільської ради від 30.12.2009 року, на підставі якого на ім'я ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на землю від 30.03.2012 року із присвоєнням кадастрового номера.

Позивачі стверджують, що відповідач ОСОБА_6 приватизував спірну земельну ділянку без погодження меж з суміжними землекористувачами. В його земельну ділянку площею 0,5657 га увійшли частини земельних ділянок позивачів, а також дорога комунального користування, яка проходить до господарства ОСОБА_8 та веде на присілок Костівський грунь села Чорна Річка Верховинського району.

Про те, що відповідач ОСОБА_6 незаконно захопив частини земельних ділянок позивачів, останні довідалися наприкінці 2016 року, коли вирішили оформити право власності на свої земельні ділянки, чим обгрунтовують пропуск ними строку позовної давності.

08.02.2017 року комісія, створена при Голівській сільській раді, обстежила земельну ділянку ОСОБА_6 За результатами обстеження було складено Акт, яким встановлено, що у приватизовану земельну ділянку ОСОБА_6 ввійшли земельні ділянки позивачів.

Також згідно довідки Голівської сільської ради від 28.11.2016 року відповідачу ОСОБА_6 рішенням 23 сесії Голівської сільської ради від 30.12.2009 року було видано дозвіл на приватизацію земельної дідянки орієнтовною площею 0,85 га. для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться в його користуванні в с.Чорна Річка присілок Чорна Річка Панайцівка Верховинського району. ОСОБА_6 ввів в оману працівників голівської сільської ради та приватизував зовсім іншу земельну ділянку, яка не була в його користуванні, без дозволу сесії Голівської сільської ради та без відома позивачів.

Посилаючись на вищевказані обставини, а також на положення ст.ст.116,118,152,155 Земельного кодексу України, позивачі просили поновити строк позовної давності та визнати незаконним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 30.03.2012 року ОСОБА_6 на підставі рішення 23 сесії Голівської сільської ради від 30.12.2009 року на земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с.Чорна Річка Верховинського району та присвоєний кадастровий №010010359.

Рішенням Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Голівської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області, ОСОБА_6 про визнання незаконним Державного акту на право приватної власності на землю - задоволено частково.

Скасовано Державний акт на право приватної власті на землю серія ЯК №848800 виданий 30.03.2012 ОСОБА_6 на підставі рішення 23 сесії Голівської сільської ради від 30.12.2009 на земельну ділянку площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована в с Чорна Річка Верховинського району Івано-Франківської області, кадастровий номер 010010359.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржувалося.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_7 на рішення суду подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник апелянта вважає, що суд першої інстанції не зясував повно та всебічно обставин справи і необгрунтовано визнав доведеним факт входження у межі спірної земельної ділянки сільської підїзної дороги до присілку Костівський протяжністю 3,2 км., чим порушено право позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вільне користування підїзною дорогою до їхніх господарств у присілку Костівський с.Чорна Річка і з цієї підстави скасував Державний акт про право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_7 вважає, що суд обгрунтував рішення неналежними доказами. Так, на підставі довідки сільської ради від 02.08.2017 року неможливо визначити наявність чи відсутність будь-якої комунальної дороги в межах спірної земельної ділянки, оскільки вона не містить реквізитів перелічених доріг, а також відсутні графічні матеріали, які б визначали місце розташування тієї чи іншої дороги. Генеральний план Голівської сільської ради, зі слів представника сільської ради, не виготовлявся і не затвержувався.

Пунктом 1.3 Розпорядження Верховинської РДА №2 від 08.01.2009 року, на яке посилається сільська рада, має лише рекомендований характер щодо включення до фінансової звітності перелік і протяжність комунальних доріг.

Не відповідає фактичним обставинам справи і є необгрунтованим висновок експерта від 15.01.2018 року, зроблений на виконання ухвали суду.

Так, у висновку експерт вказав, що сільська підїзна дорога протяжністю 3,2 км. проходить в межах досліджуваної земельної ділянки.

Представник апелянта спростовує такий висновок витягом із супутникової карти с.Чорна Річка, а також витягом з публічної кадастрової карти України. З обох карт , на думку апелянта видно, що підїзна дорога до присілку Костівський проходить на значній відстані від ділянки ОСОБА_6 і не знаходиться в її межах. За даними публічної кадастрової карти України відстань від вказаної дороги до ділянки ОСОБА_6 складає орієнтовно 250м. і вона проходить по інший бік річки Чорна Річка і Великого Комарничого потока.

Фотоматеріали, додані експертом до Висновку, зокрема фото №24 додаку 1, на якому відображено межу земельної ділянки «від Б до В», візуально не підтверджують того, що в межах земельної ділянки ОСОБА_6 проходить будь-яка дорога, в тому числі і спірна.

З наведених підстав представник апелянта вважає висновок експерта помилковим, неналежним доказом.

Викопіювання зі схеми планіровки с.Голови (а.с.235) не відображає реальних обставин, оскільки зроблена з генерального плану с.Голови, виготовленого у 1987 році. На ній не вказано місце розташування спірної земельної ділянки, не вказано яка саме дорога є комунальною і зєднує село Чорна Річка з присілком Костівський.

Судом також не досліджувалось питання наявності чи відсутності іншого підїзду до земельних ділянок позивача ОСОБА_2, окрім як через земельну ділянку ОСОБА_6, а позивач ОСОБА_2 не позбавлений можливості захистити своє право на користування належними йому земельними ділянками іншим способом, зокрема шляхом встановлення сервітуту.

Також судом не зясовано питання наявності у позивача ОСОБА_3 земельних ділянок у присілку Костівський села Чорна Річка, а відтак і порушення його права.

З наведених підстав представник апелянта просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі та стягнути з позивачів на користь ОСОБА_6 судові витрати.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в порядку ст.360 ЦПК України подали відзив на апеляційну скаргу, у якому просили скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року без змін.

Відповідно до п.8 Розділу XIII «ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ» ЦПК України (в редакції, чинній з 15.12.2017 року.) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_7 вимоги апеляційної скарги підтримав повністю.

Представники ОСОБА_2 та представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу заперечили, просили відмовити в її задоволенні.

Представник сільської ради скаргу не визнала просила відмовити в її задоволенні.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов частково, а саме в частині позовних вимог позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у власність ОСОБА_6 передано земельну ділянку площею 0,5657 га в с. Чорні Річка, в межах якої проходить сільська підїзна дорога до присілку Костівський с Чорна Річка, яка у відповідності до чинного земельного законодавства є комунальною власністю та не може передаватися у приватну власність, і внаслідок цього порушується право позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вільне користування проїзною дорогою до їхніх господарств у присілку Костівський, с Чорна Річка, Верховинського району, Івано-Франківської області, тому суд прийшов до переконання, що державний акт ОСОБА_6 порушує права позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Переглядаючи спір в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції обгрунтованим і таким, що відповідає вимогам ст.263 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що Управлінням Держкомзему у Верховинському районі 14.02.2012 ОСОБА_6 було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯК №848800, яка знаходиться в с Чорна Річка Верховинського району Івано-Франківської області, площею 0,5657 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :01:001:0359 (а.с.6)

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають в присілку Костівський с.Чорна Річка Верховинського району Івано-Франківської області.

Як вбачається із заяви-звернення, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як мешканці присілку Костівський зверталися з приводу вчинення їм перешкод в користуванні підїзною дорогою до їхніх господарств у присілку Костівський с Чорна Річка відповідачем (а.с.102).

Згідно довідки Голівської сільської ради від 02.08.2017 №172 сільські підїзні дороги сіл Голови та Чорна Річка знаходяться на позабалансовому рахунку, зокрема сільська дорога на присілок Костівський протяжністю 3,2 км. (а.с.103,156).

З акта-абриса від 08.02.2017 обстеження земельних ділянок, складеного комісією Голівської сільської ради вбачається, що по внутрішньому правому краю земельної ділянки ОСОБА_6 зверху вниз проходить дорога на присілок Костівський, (а.с.10).

Спір між сторонами виник з приводу можливості користування підїзною сільською дорогою на присілок Костівський, частина якої, за твердженням позивачів, проходить через земельну ділянку площею 0,5657 га і належить ОСОБА_6 на підставі Державного акта серія ЯК №848800 від 14.02.2012 року.

Ухвалою Верховинського районного суду від 15.11.2017 у справі було призначено земельно-технічну експертизу (а.с.167-168, том-1).

15.01.2018 року судовим експертом надано висновок №СА/030118/ЛО, яким встановлено, що сільська підїзна дорога протяжністю 3,2 км проходить в межах досліджуваної земельної ділянки площею 0,5657 га в с Чорна Річка, Верховинського району, Івано-Франківської області. У додатку №2 до висновку графічно зображено накладення меж досліджуваної ділянки на сільську підїзну дорогу (а.с.178-197).

Судом встановлено, що виготовлена технічна документація та виданий в подальшому державний акт ОСОБА_6 не враховують проходження через земельну ділянку площею 0,5657 га в с Чорна Річка сільської підїзної дороги до присілку Костівський і фактично, приватизовано земельну ділянку з дорогою.

Відповідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами 1, 2, пункту «а» частини 4 статті 83 Земельного кодексу України встановлено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування.

До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Статтею 393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Отже, встановивши на підставі письмових доказів, висновку експерта та пояснень представників Голівської сільської ради, що через приватизовану ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,5657 га проходить комунальна підїзна дорога, якою користуються позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 для підїзду до своїх будинковолодінь та земельних ділянок, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що оспорюваним Державним актом на право власності на землю порушено права ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користування цією дорогою.

Посилання сторони апелянта на те, що такий висновок суду грунтується на неналежних доказах, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

За правилами ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом надано належну правову оцінку всім доказам, зібраним по справі, як окремо так і в їх сукупності. Зокрема, судом наведено спростування щодо неналежності висновку експерта та надано оцінку доказам відповідача.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом даних кадастрової карти , як доказу по справі , колегія суддів не приймає до уваги з таких підстав.

Відповідно до ст.12, ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76).

Статтями 77,78,79,80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як встановлено статтею 38 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об'єкт Державного земельного кадастру;довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території), за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з картографічної основи Державного земельного кадастру, кадастрової карти (плану); копій документів, що створюються під час ведення Державного земельного кадастру.

Відомості з Державного земельного кадастру, внесені або перенесені до нього з Державного реєстру земель після 1 січня 2013 року, надаються у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, у формах, зазначених у абзацах другому - п'ятому частини першої цієї статті, також адміністраторами центрів надання адміністративних послуг та уповноваженими посадовими особами виконавчих органів місцевого самоврядування.

Користування відомостями з Державного земельного кадастру також може здійснюватися у формі надання доступу до нього в режимі читання.

Доступ до Державного земельного кадастру в режимі читання надається органам державної влади, органам місцевого самоврядування, органам і підрозділам Служби безпеки України, що здійснюють контррозвідувальну діяльність та боротьбу з тероризмом, банкам та особам, які в установленому законом порядку включені до Державного реєстру сертифікованих інженерів-землевпорядників, Державного реєстру оцінювачів з експертної грошової оцінки земельних ділянок та Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На спростування висновків суду першої інстанції представником апелянта надано дані про земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0359, внесені до Державного земельного кадастру України з посиланням на веб-сайти, на яких знаходяться вказані електронні докази.

Враховуючи те, що відомості з Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у встановленій Законом формі, то вищевказані докази представлені стороною апелянта не можна вважати належними та допустимими.

Крім того, самі по собі дані кадастрової карти, електронний варіант якої оглянуто у судовому засіданні за клопотанням сторони апелянта, не спростовують висновок експерта та інші зібрані судом докази щодо існування спірної дороги.

Сторона апелює до неповного та неправильного встановлення обставин експертом, відсутності правильних вихідних даних та неврахування даних кадастрової карти під час експертизи, що вплинуло на кінцевий висновок. Однак, під час розгляду справи в апеляційному суді при розясненні стороні її прав та можливих наслідків у звязку з їх невикористанням, представник не повважав за необхідне скористатися правом щодо призначення додаткової чи повторної експертизи.

Також сторона апелянта вказує на неналежність як доказів,- довідки сільської ради щодо статусу спірної дороги, Акту абрису складеного працівникам сільської ради та старого генерального плану села. Однак недостовірність таких стороною не доведена, а оцінка обставинам у справі надана в судом в сукупності зібраних доказів , які по суті апелянтом не спростовано.

Тому розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду від 19 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 липня 2018 року.

Головуюча: Василишин Л.В.

Судді: Максюта І.О.

ОСОБА_9