Ухвала

Іменем України

05 липня 2018 року

м. Київ

справа № 639/7222/13

провадження № 61-37813ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про перерозподіл ідеальних часток, перехід права власності на частину домоволодіння, припинення спільної часткової власності,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про перерозподіл ідеальних часток, перехід права власності на частину домоволодіння, припинення спільної часткової власності.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 листопада 2013 року змінено в частині відмови у задоволенні позову про виділ у натурі частини домоволодіння, перерозподіл ідеальних часток, у цій частині позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Виділено у спільну часткову власність ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ідеальні частки 43/100 та 18/100 у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1, виділивши в натурі у житловому будинку літ «А-1» приміщення 1 площею 4,8 кв.м, приміщення 1-1 площею 12,9 кв.м, приміщення 1-2 площею 3 кв.м, приміщення 1-3 площею 1,1 кв.м, приміщення 1-4 площею 6,3 кв.м, приміщення 1-5 площею 15,7 кв.м, приміщення 1-6 площею 7,1 кв.м, приміщення 1-7 площею 9 кв.м; надвірні будівлі: сарай літ. «3», гараж літ. «В», ґанок літ. «а2», навіс літ. «в1», альтанку літ. «И», ворота № 5, льох літ. «Ж», частину огорожі № 1, а всього будівель, приміщень та споруд на загальну суму 86 163 грн, що в ідеальній долі становить загалом 65/100 частини домоволодіння, з яких 52/100 - ідеальна частка ОСОБА_4, а 13/100 - ідеальна частка ОСОБА_5

Виділено у власність ОСОБА_6 на його ідеальну частку 39/100 у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1, в натурі у житловому будинку літ «А-1» приміщення 2 площею 3,6 кв.м, приміщення 2-1 площею 12 кв.м, приміщення 2-2 площею 5,2 кв.м, приміщення 2-3 площею 6,4 кв.м, приміщення 2-4 площею 4,8 кв.м, приміщення 2-5 площею 7,2 кв.м, приміщення 2-6 площею 14,6 кв.м; надвірні будівлі: сарай літ. «Г», вбиральню літ. «К», ворота № 4, льох літ. «Е», частину огорожі № 1, а всього будівель, приміщень та споруд на загальну суму 46 782 грн, що в ідеальній долі буде становити 35/100 частини домоволодіння.

У зв'язку з виділом у натурі часток із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, перерозподілено частки у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1, визначивши ОСОБА_4 ідеальну частку 52/100 частин замість раніше належних їй 43/100, ОСОБА_5 - 13/100 частин замість раніше належних їй 18/100, ОСОБА_6 - 35/100 частин замість раніше належних йому 39/100.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із заявою, в якій просили ухвалити у даній справі додаткове рішення та роз'яснити рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року.

Заяву обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 було заявлено самостійні вимоги на підставі порушення експертом статті 357 ЦК України, доказом до яких є технічні паспорти домоволодіння, згідно з якими суд має встановити, що льох літ. «Е», права на який отримує ОСОБА_6, входить у спадкову частину домоволодіння, у яку не входить льох літ. «Ж», включення вартості якого у спадкову частину порушило майнові права ОСОБА_5, яка у цьому провадженні заявила про залишення без встановлення розміру компенсації на підставі затягування розгляду експертизи та за відсутністю відповідача, який до цього часу не з'явився у домоволодінні, що згідно загальновідомої інфляції призвело та продовжує призводити до знецінення цієї компенсації, розмір якої має бути встановлений після появи відповідача по домовленості сторін або новим зверненням до суду. Також вона просила забезпечити захист своїх майнових прав висновками суду стосовно того, що без сплати відповідачем компенсації він не може отримати прав на власність, та ухвалити додаткове рішення по вимогам про припинення спільної часткової власності позивачок посвідченням договору між ними згідно вимог частин першої та третьої статті 334 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили роз'яснити, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року не може вступити у законну силу у частині встановлення прав відповідача на власність ОСОБА_5 без сплати відповідачем компенсації, що це рішення не є обов'язковим примусом для ОСОБА_5 отримати компенсацію від відповідача та відмовитися від прав на ту частину домоволодіння, за яку встановлено цю компенсацію, тому не перешкоджає розгляду по суті вимог про захист майнових прав, заявлених на підставі несплати цієї компенсації.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та роз'яснення рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм процесуального права, просять скасувати ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року та задовольнити заяву.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Однак, дослідивши матеріали касаційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно із частиною першою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішив питання про право, не зазначив точної суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Апеляційним судом обґрунтовано не було встановлено визначених статтею 270 ЦПК України підстав для ухвалення додаткового рішення.

Відповідно до частини першої статті 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз'яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що роз'яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду.

Суд може відмовити у роз'ясненні рішення, якщо воно не припускає різного тлумачення, незрозумілість рішення зумовлена неуважністю прочитання тексту рішення, правовою безграмотністю, або у випадку, коли судове рішення не підлягає роз'ясненню.

Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз'яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз'ясненні рішення.

Суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення статтей 270, 271 ЦПК України, встановив, ОСОБА_4 та ОСОБА_5у доводах своєї заяви від 11 квітня 2018 року фактично виражають незгоду з рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 березня 2014 року, перевірка таких доводів є можливою шляхом оскарження судового рішення в касаційному порядку. Тому за таких обставин підстав для задоволення заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 11 квітня 2018 року немає.

Оскільки правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, то колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Керуючись частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої, частинами четвертою і п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про перерозподіл ідеальних часток, перехід права власності на частину домоволодіння, припинення спільної часткової власності відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д.Д. Луспеник