Справа № 362/2171/17 Головуючий у І інстанції Корнієнко С. В.
Провадження № 22-ц/780/2669/18 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 4 11.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 липня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Голуб С.А.,

суддів: Приходька К.П., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайоного суду Київської області від 20 квітня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання за права власності на майно, -

встановила:

У травні 2017 року позивач пред'явила в суді названий позов посилаючись на те, що вона з 1997 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Просила встановити факт проживання її з ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1997 року до ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати об'єктами спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 автомобіль марки Volkswagen Transporter, д.н.з. НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею право власності на ? частину вказаного автомобіля та вказаної квартири.

В подальшому, уточнивши позовні вимоги позивач просила суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_6; визнати об'єктом спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 і визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що рішення незаконне та винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 05 квітня 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Апеляційну скаргу обґрунтовують тим, що суд дійшов невірного висновку про те, що позивач не надала доказів, що вона разом з ОСОБА_6 у період з 1997 року і по час його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 проживали як подружжя. При цьому суд безпідставно не взяв до уваги надані позивачем письмові докази, а саме довідки Дібрівської сільської ради, в яких зазначено, що сторони проживали разом однією сім'єю. При цьому суд не зазначив, що надані позивачем докази є неналежними.

Суд безпідставно не оцінив належним чином акт депутата сільської ради від 14.04.2018 року, яким доводився факт проживання позивача з ОСОБА_6 з часу його розлучення 05 квітня 2000 року і до його смерті.

Також суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 зазначивши, що вони є абстрактними і не відрізняються один від одного. При цьому вважав достовірними показання свідків відповідача.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції грубо порушив норми процесуального права відкривши провадження за її позовом, який не був нею підписаний.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та їх представника, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 (а.с. 8).

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3, є синами ОСОБА_6 (а.с. 138).

Житловий будинок АДРЕСА_5, в якому проживав ОСОБА_6 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_5 - матері померлого ОСОБА_6 (а.с. 101).

02 серпня 2014 року ОСОБА_6 купив квартиру АДРЕСА_1 площею 29,2 кв.м., житловою 15,8 кв.м..(а.с.32)

Сторони звернулись до приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б., із заявами про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (а.с. 125, 129, 132, 135).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні позивачем не було надано достатніх та безперечних доказів на підтвердження факту її проживання із ОСОБА_6 в розумінні положень ч.2 ст.3 СК України.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст.ст.12 і 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Як вбачається з положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч.ч.2 і 4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до змісту ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином позивач мала довести суду, по-перше, що взаємовідносини, які склались між нею та ОСОБА_6 носили характер сімейних, відповідно до вимог ст. 3 СК України, а по-друге позивач мала довести суду, що майно, яке було набуте ОСОБА_6, було набуте за їх спільні кошти.

Позивач вважала, що вона надала достатньо доказів на доведення своїх позовних вимог і не погодилась із судом першої інстанції, який вважав, що надані нею докази не доводять наведені нею в позові обставини.

Судова колегія перевірила доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки судом першої інстанції наданих позивачем доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Так позивач посилалась на акт, складений 14 квітня 2017 року депутатом Дібрівської сільської ради, в якому зафіксовано, що ОСОБА_2 проживала разом з ОСОБА_6 понад 20 років, активно приймала участь у сільськогосподарському господарстві і реконструкції господарських будівель. Акт містить підписи 11 громадян.

Тобто цим письмовим доказом позивач доводила суду термін її проживання разом із ОСОБА_6, а також обставини її участі у сільськогосподарських роботах.

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що вказаний документ не можете посвідчувати вказані обставини.

Акт (від лат. actus - дія; лат. actum - документ),- це документ, який засвідчує (задокументовує) якусь дію (факт), яка виявлена і існувала саме на час його складання.

Депутат сільської ради складаючи акт не зафіксував конкретну дію або факт, який існував на час його складання , однак в акті вказав на події, які існували до його складання на протязі 20 років і свідком виявлення яких він (депутат) не був. Таким чином, зібравши під цим актом підписи мешканців села, тим самим депутат зібрав їх свідчення щодо певних подій. Однак свідки можуть надавати свідчення лише в суді після приведення їх до присяги.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв цей доказ в якості належного та допустимого.

Також суд першої інстанції у своєму рішенні зазначив, що критично відноситься до довідок Дібровської сільської ради від 12 квітня 2017 року, відповідно до яких позивач проживає без реєстрації в АДРЕСА_5, на протязі 20 років та вела спільне господарство, обробляли землю з ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, доглядала та утримувала разом з ним чотири корови , оскільки положеннями ст.42 Закону України «Про «Про місцеве самоврядування в України» повноваженнями на складення довідок зі змістом про встановлення фактів, що мають юридичне значення, голови депутати сільських рад не наділені.

З такими висновками суду першої інстанції судова колегія також погоджується, оскільки вони є обґрунтованими.

Судова колегія також заслухала показання свідків, які були допитані судом першої інстанції.

Так свідки зі сторони позивача ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердили, що їм відомо, що позивач постійно на подвір'ї ОСОБА_6 доглядала худобу, виконувала сільськогосподарські роботи. Таким чином у них склалось враження, що вона проживала з ОСОБА_6 однією сім'єю.

Однак свідки з боку відповідачів свідчили про те, що позивач дійсно допомогала ОСОБА_6 у догляді за домашньою худобою, доїнні та ін.. Проте цю роботу вона робила за плату, яку їй сплачував ОСОБА_6 Останній тримав велике підсобне господарство, худобу і жив за рахунок продажу сільгосппродукції. На виручені від продажу молочних продуктів, м'яса та городини кошти купив автомобіль, на якому возив корма, свиней, товари на ринок. Оскільки не мав водійського посвідчення ОСОБА_6 найняв водія, який керував вказаним автомобілем. Так свідок ОСОБА_12 пояснив, що він за плату виконував обов'язки водія у ОСОБА_6

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що з 2010 року вона проживала з ОСОБА_6 на одній вулиці , а позивач є її хрещеною. Позивач дійсно виконувала роботи по господарству у ОСОБА_6, оскільки роботи було дуже багато, а він сам не міг з нею впоратись і тому найняв за плату ОСОБА_2 Позивач інколи могла залишитись ночувати у літній кухні на подвір'ї ОСОБА_6 , у випадку коли пізно закінчувала роботу. Однак сімейних відносин між ними не було.

Аналогічні покази дали також свідки ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16

Судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що із показань свідків не вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 склались тривалі сталі взаємовідносини. які притаманні подружжю.

Із показань свідків, а також інших доказів судом не встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 об'єднувало особисте спілкування, спільне місце проживання, спільне ведення домашнього господарства, спільний відпочинок, піклування про стан здоров'я, взаємопідтримка, спілкування з родичами з обох сторін, спільні доходи і витрати.

Позивач в позовній заяві не вказувала обставини , які б доводили її детальну обізнаність з обставинами особистого життя ОСОБА_6 до їх знайомства, з його характером, поведінкою, уподобаннями, недоліками, станом здоров'я, його захворюваннями, родинними зв'язками, з пам'ятними датами у житті не тільки його самого, а всіх його найближчих родичів. Не встановленого такого і в ході судового розгляду.

З врахуванням наведеного, судова колегія не може погодитись із доводами позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при дослідженні доказів .

Доводи апеляційної скарги щодо того, що суд не прийняв до уваги показання свідків з боку позивача і побудував своє рішення лише на показаннях свідків, які допитувались за заявою відповідачів також є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції у своєму рішенні детально зазначив всі досліджені докази, оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням в сукупності та взаємозв»язку і на підставі цих доказів правильно встановив обставини справи. Суд першої інстанції надав оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивував відхилення і врахування кожного доказу.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростували, а тому рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування колегією не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись: ст.ст.367,374,375 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді

Повний текст рішення складено 12 липня 2018 року.

Суддя С.А.Голуб