АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 643/15934/15-ц (категорія: договірні)

Провадження № 22ц/790/2044/18

05 липня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Хорошевського О.М.,

- Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Кучер Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 тапредставника приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої Ольги Олександрівни - адвоката Ципліцького Дмитра Олеговича

на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року (суддя Ференчук О.В.)

у цивільній справі (№ 643/15934/15-ц) за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, ОСОБА_7, Служба у справах дітей по Московському району Департаменту у справах дітей Харківської міської ради

про визнання договору позики та іпотеки недійсними, -

встановив:

15.09.2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог та клопотаннями про залучення до участі у справі в якості третіх осіб приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О., ОСОБА_8 та управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, просила визнати недійними:

- договір позики від 03.04.2015 року, укладений між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. та зареєстрований у реєстрі правочинів за №366;

- договір іпотеки від 03.04.2015 року, укладений між нею та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. та зареєстрований у реєстрі правочинів за №370.

Посилаючись на положення статті 233 ЦПК України, ОСОБА_6 вказувала, що зазначені договори були укладені нею під впливом тяжкої для неї обставини, що полягало у наявності боргових зобов'язань, невисоким доходом від підприємницької діяльності, складнощами у реалізації продукції «Гербалайф», дистрибютером якої вона є на підставі договору, а також припиненням шлюбних відносин з чоловіком, який не надавав допомогу на утримання їх спільної дитини. При цьому договори містили вкрай невигідні для неї умови. Зокрема, договором позики було встановлено зависоку процентну ставку за користування позикою та передбачено надмірну пеню у разі порушення нею зобов'язань, а договором іпотеки визначено вартість квартири - предмету іпотеки у розмірі значно нижчому від ринкової вартості, та передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на неї при простроченні іпотекодавцем сплати боргу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки чи продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі продажу. Крім того, договір іпотеки був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, хоча у вказаній квартирі вона проживала разом з малолітньою донькою. З огляду на викладене, позивач вважав, що, в силу ст. 71, ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ст. ст. 226, 233 ЦК України, положень Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», спірні договори мають бути визнані судом недійсними.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано недійсними договір позики, укладений 03.04.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. та зареєстрований у реєстрі правочинів за №366; Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 03.04.2015 року між ОСОБА_6та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О. та зареєстрований у реєстрі правочинів за №370.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник приватного нотаріуса ХМНО Вахрушевої О.О. - адвокат Ципліцький Д.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В якості доводів своїх вимог апелянт посилався на недоведеність обставин, які суд першої інстанції визнав встановленимита поклав в основу своїх висновків про наявність підстав задоволення позову, а саме - щодо наявності тяжких обставин з боку позивача та визначального впливу цих обставин на прийняття ОСОБА_6 рішення про укладення спірних договорів. Крім того, представник третьої особи вказував на помилковість висновків суду першої інстанції про невигідність положень спірних договорів, які були укладені з урахуванням принципу свободи договору, передбаченому положеннями ст. 6, 627 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 також звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції і також просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги відповідача були аналогічними доводам апеляційної скарги представника третьої особи. Крім того, відповідач посилався на те, що невигідність умов договору повинна існувати вже у момент його підписання стороною, а не наставати в подальшому у зв'язку з порушенням боржником взятих на себе зобов'язань, а тому висновки суду про невигідність умов оскаржуваного договору позики, на його думку, є помилковими.

Заперечуючи проти вимог апеляційних скарг, представник позивача - адвокат ОСОБА_9 подав відзив, у якому зазначав, що доводи, викладені в апеляційних скаргах є безпідставними та необгрунтованими, рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, судом правильно застосовано норми матеріального права із додержанням норми процесуального.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року в редакції чинній на момент розгляду справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України)

Згідно Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Зі змісту ч. 2 ст. 1050 ЦК України випливає, що договором позики може бути встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами.

Судовим розглядом встановлено, що 03.04.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О., зареєстрований в реєстрі за №366 (далі за текстом - договір позики), згідно якого ОСОБА_3 передав у власність позивача грошові кошти у сумі 3650,00 доларів США.

ОСОБА_6 зобов'язалась повернути позикодавцю позику у розмірі 3560,00 доларів США не пізніше 03.04.2016 року рівними частинами у розмірі 80,00 доларів США щомісячно, не пізніше 3 (третього) числа, починаючи з місяця наступного за місяцем укладення договору (поточне повернення), а 03.04.2016 року (остаточне повернення) -залишок позики у розмірі 2680,00 доларів США. (п. 1 договору позики)

Згідно п. 2 договору позики позика є безвідсотковою.

Пунктом 5 вказаного договору встановлено, що за прострочення виконання своїх зобов'язань позичальник повинен сплатити на користь позикодавця пеню у розмірі 3% від усієї суми позики за кожен день такого прострочення, починаючи з п'ятого дня.

За змістом п. 8 договору позики встановлено, що в разі прострочення позичальником виконання грошових зобов'язань, останній має сплатити позикодавцеві суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 365% річних від простроченої суми.

Також 03.04.2015 року в забезпечення виконання ОСОБА_6 зобов'язань за договором позики між нею та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Вахрушевою О.О., зареєстрований в реєстрі за №370 (далі за текстом - договір застави), згідно якого ОСОБА_6 передала ОСОБА_3 в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

За змістом ст. ст. 11, 31 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час звернення з позовом та уточнення позовних вимог позивачем) позивач самостійно визначає предмет та підставу позову.

Аналогічні положення випливають зі ст. ст. 13, 49 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Задовольняючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем доведено, що договір позики від 03.04.2015 року було укладено позивачем під впливом тяжкої для неї обставини та на вкрай невигідних умовах, як одну з підстав позовних вимог, а тому він та договір іпотеки, яка має похідний характер від основного зобов'язання, підлягають визнанню недійсними.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При цьому друга сторона правочину має скористатися такими тяжкими обставинами, до яких можна віднести тяжку хворобу особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загрозу втратити житло чи загрозу банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»)

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України в редакції, чинній на час звернення ОСОБА_6 з позовом до суду, та ст. 12, 81 ЦПК України в редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідно відзначити, що згідно ст. 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити одночасно наявність двох чинників: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчиненого правочину. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином. Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

На підтвердження наявності тяжких обставин при укладенні оспорюваних договорів ОСОБА_6 вказувала, а суд першої інстанції поклав ці доводи в основу своїх висновків, на наявність у неї боргових зобов'язань перед ПАТ «Дельта Банк» у вигляді несплаченої заборгованості за кредитним договором у розмірі 26750,45 грн., а також борг перед її подругою ОСОБА_10 у розмірі 25000,00 грн.

Разом з тим, будь-яких доказів наявності на день укладення спірних договорів заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором у розмірі 26750,45 грн., а також погашення вказаної заборгованості за рахунок отриманих від ОСОБА_3 коштів позивачем суду не надано.

Щодо поданої представником позивача разом з відзивом на апеляційні скарги копії вимоги ПАТ «Дельта Банк» (без дати), то за її змістом сума заборгованості ОСОБА_6 перед банком складала 2000,28 грн. (т. 3 а.с. 63)

Крім того, представником позивача не доведено поважності причин неподання вказаного доказу суду першої інстанції, а тому, в силу ч. 3 ст. 367 ЦПК України, він не може бути прийнятий судом.

Щодо необхідності погашення боргу перед ОСОБА_10 у розмірі 25000,00 грн., то з показань ОСОБА_10, допитаної в суді першої інстанції, випливає, що ОСОБА_6 повернула їй кошти вчасно, тобто до 01.04.2015 року. В той же час, як встановлено судовим розглядом, договір позики був укладений 03.04.2015 року, тобто пізніше.

Крім того, не можна погодитися з висновками суду першої інстанції в тій частині, що наявність відповідної заборгованості, як і інші обставини, на які посилалась позивач - погіршення стосунків та припинення шлюбних відносин з чоловіком, визначаються як тяжкі обставини в аспекті статті 233 ЦК України, які б безумовно та визначально викликали необхідність укладення спірних договорів.

Про наявність взаємної згоди, про добровільність та про укладення сторонами спірних договорів без збігу тяжких обставин зазначено в самих договорах від 03.04.2015 року.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено, що спірні договори нею було укладено під впливом тяжкої для неї обставини в розумінні ст. 233 ЦК України.

Щодо умов договору, які позивач вважає вкрай невигідними, з чим також погодився суд першої інстанції, а саме п.п. 5, 8 договору позики від 03.04.2015 року, якими встановлено обов'язок позичальника сплатити пеню у розмірі 3% від усієї суми позики за кожен день такого прострочення, починаючи з п'ятого дня та 365% річних від простроченої суми (згідно ст. 625 ЦК України), то необхідно зазначити таке.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка має на меті стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

До моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і лише з моменту порушення - являє собою міру відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, пункти 5, 8 договору позики від 03.04.2015 року підлягають застосуванню лише у разі порушення позичальником своїх зобов'язань та мають забезпечувальну функцію.

В той же час сама позика згідно договору була безвідсотковою, а тому відсутні підстави вважати положення договору від 03.04.2015 року вкрай невигідними для ОСОБА_6

Щодо доводів ОСОБА_6 про відсутність попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки від 03.04.2015 року, хоча у квартирі, яка була предметом іпотеки, вона проживала разом з малолітньою донькою, то матеріали справи також не містять жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Навпаки, згідно копії паспорту позивача з 28.03.2002 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2. Зазначена адреса як фактичне місце проживання позивача також зазначена в усіх процесуальних документах, поданих нею до суду, в спірних договорах та заяві на отримання кредиту №001-20952-270913 від 27.09.2013 року.

Також необхідно зазначити, що згідно п. 2 договору іпотеки від 03.04.2015 року іпотекодавець (ОСОБА_6) засвідчила, що цим договором не порушуються права малолітніх чи неповнолітніх дітей, які за законом мають право на користування предметом іпотеки.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_6 підтвердила, що на момент укладення договору позики та договору іпотеки в квартирі, яку передавала в іпотеку, неповнолітніх дітей не було і вона особисто брала відповідну довідку з житлово-експлуатаційної організації та надавала її нотаріусу при укладенні договору.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено підстав визнання спірних договорів недійсними.

Крім того, колегія суддів відзначає, що судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що 26.12.2015 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу продав ОСОБА_11 квартиру, що була предметом іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_11 в свою чергу передала її в іпотеку ОСОБА_12

При цьому, ані ОСОБА_11. ані ОСОБА_12 до участі у справі залучені не були, хоча рішення у даній справі може вплинути на їх права та обов'язки.

Крім того, вказані обставини свідчать про неналежність обраного позивачем способу захисту своїх прав.

Так, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Відповідний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа №6-95цс13), від 29.10.2014 року (справа №6-164цс14), від 23.12.2015 року (справа 6-327цс15) та від 17.02.2016 року (справа №6-2407цс15).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку щодо відсутності фактичних та правових підстав задоволення позову ОСОБА_6, а тому апеляційні скарги ОСОБА_3 та адвоката Ципліцького Д.О. необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, то понесені відповідачем та третьою особою судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційних скарг підлягають стягненню з позивача на їх користь.

Керуючись ст.ст. 2, 141, п.2 ч.1 ст.374, ст. 381-384, 389 ЦПК України, (в редакції закону №2147- VІІІ від 03.10.2017 р.), апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 тапредставника приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої Ольги Олександрівни - адвоката Ципліцького Дмитра Олеговича задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 січня 2018 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна, ОСОБА_7, Служба у справах дітей по Московському району Департаменту у справах дітей Харківської міської ради про визнання договору позики та іпотеки недійсними - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Вахрушевої Ольги Олександрівни судові витрати, які складаються зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2480 грн. 41 коп. (дві тисячі чотириста вісімдесят грн.. 41 коп.)

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 судові витрати, які складаються зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2092 грн. 40 коп. (дві тисячі дев'яносто дві грн.. 40 коп.)

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 липня 2018 року

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина