Справа № 158/7/18 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О.К.
Провадження № 22-ц/773/560/18 Категорія: 54 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Федонюк С.Ю.,

суддів Матвійчук Л.В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання Губарик К.А.,

учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 закладу «Ківерцівське районне територіальне медичне обєднання» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 закладу «Ківерцівське районне територіальне медичне обєднання» на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 березня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ОСОБА_4 звернулася в суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 14 грудня 1987 року вона була прийнята в Ківерцівську центральну районну лікарню на посаду медичної сестри поліклінічного відділення. 01 грудня 2017 року її було звільнено з посади наказом генерального директора КЗ «Ківерцівське РТМО» відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. На думку ОСОБА_4, її звільнено незаконно, оскільки 23 листопада 2017 року вона захворіла і зверталась на прийом до лікаря. Зазначала, що в усному порядку повідомляла старшу медичну сестру поліклініки та відділ кадрів лікарні про її відсутність на роботі у звязку із даними обставинами. 27 листопада 2017 року нею було написано письмові пояснення, в яких вказала про причину відсутності на робочому місці - перебування у лікаря-інфекціоніста у ВОІЛ, про що надала консультативний висновок, так як не бажала розголошувати на роботі візит до лікаря психотерапевта. Однак про візит до лікаря психотерапевта вона повідомила працівника відділу кадрів усно 29.11.2017 року, оскільки дізналась, що готується наказ про її звільнення, повідомила що може надати відповідну довідку. Проте, довідку лікаря психіатричної лікарні, видану 04 грудня 2017 року, адміністрація не прийняла і до уваги не взяла, оскільки вже вирішила питання про її звільнення.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ генерального директора КЗ «Ківерцівське РТМО» ОСОБА_6 від 01.12.2017 року № 307-ОС про звільнення її із займаної посади сестри медичної поліклінічного відділення за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпПУ, поновити її на посаді з 01.12.2017 року, стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 5000 гривень.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 березня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ генерального директора ОСОБА_5 закладу «Ківерцівське територіальне медичне об'єднання» ОСОБА_6 від 01.12.2017 року № 307-ОС про звільнення ОСОБА_4 із займаної посади сестри медичної поліклінічного відділення за прогул без поважних причин, на підставі пункту 4 ст. 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_4 на посаді сестри медичної поліклінічного відділення КЗ «Ківерцівське територіальне медичне об'єднання» з 01 грудня 2017 року. Стягнуто із КЗ «Ківерцівське територіальне медичне об'єднання» на користь ОСОБА_4 заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 9818 грн. 56 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. Стягнуто із КЗ «Ківерцівське територіальне медичне об'єднання» в дохід держави 1280 грн. судового збору.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач КЗ «Ківерцівське територіальне медичне об'єднання» подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права та неповно зясував обставини, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Згідно із пунктом 8 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що оскаржуване рішення суду є законним та обгрунтованим, ухваленим з урахуванням вимог закону на підставі повного та всебічного дослідження судом доказів. Вважає апеляційну скаргу необгрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення.

В суді апеляційної інстанції представники відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені, а представник позивача ОСОБА_1В апеляційну скаргу не визнала та просила її залишити без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що судом встановлено поважність відсутності на робочому місці 23.11.2017 року позивача ОСОБА_4 у звязку із зверненням до лікаря через хворобу. Дані обставини свідчать про незаконність такого звільнення та тягнуть за собою поновлення порушених прав працівника.

З таким висновком суду апеляційний суд погоджується з огляду на наступне.

З копії трудової книжки позивача серії БТ-І №7941235, виданої 03.08.1982 року, судом встановлено, що відповідно до наказу №299 від 14 грудня 1987 р. ОСОБА_4 прийнята на посаду медреєстратора поліклінічного відділення Ківерцівської центральної районної лікарні на час відсутності працівника. Згодом була переведена на інші посади медсестри.

У 2006 році позивач була переведена на посаду сестри медичної поліклінічного відділення, де і працювала до часу її звільнення, а у 2013 році Ківерцівську ЦРЛ реорганізовано в КЗ «Ківерцівське районне територіальне медичне обєднання (а.с.9).

З доповідної записки завідувача поліклініки КЗ «Ківерцівське РТМО» від 23.11.2017 року (а.с. 32) встановлено, що 23.11.2017 року медична сестра поліклінічного відділення ОСОБА_4 не з'явилась на роботу, про що було складено відповідний акт (а.с. 33).

27.11.2017 року ОСОБА_4 надала письмові пояснення з приводу відсутності її на робочому місці 23.11.2017 року, в яких вказувала, що 23.11.2017 року о 08 год. 30 хв. у реєстратурі реєстратора вона попередила, що буде відсутня на роботі у зв'язку з тим, що перебуватиме у м. Луцьку в обласній лікарні. Також на підтвердження поважності її відсутності позивач надала відповідачу консультативний висновок спеціаліста, відповідно до якого 23.11.2017 року вона перебувала на прийомі у лікаря-інфекціоніста (а.с. 34,37).

На підставі наказу № 307-ОС від 01.12.2017 року та запису в трудовій книжці ОСОБА_4 звільнено з посади сестри медичної кабінетної поліклінічного відділення КЗ «Ківерцівського РТМО» за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8-10).

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, слід виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

У разі виникнення спору про звільнення, розглядаючи даний спір, суд оцінює причини поважності відсутності на роботі працівника.

У свою чергу обов'язок доводити поважність причин відсутності на роботі покладений на працівника.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13 листопада 2001 року N 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.п. 1.14, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Згідно з п. 2.19. цієї Інструкції особам, які самостійно звернулись по консультативну допомогу, видається довідка довільної форми за підписом лікуючого лікаря, засвідченим печаткою лікувально-профілактичного закладу, з обов'язковим зазначенням часу проведеної консультації.

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як встановлено судом, ОСОБА_4 дійсно була відсутня на робочому місці 23.11.2017 р., що нею не заперечується.

Однак, у своїй позовній заяві ОСОБА_4 та у поясненнях в суді її представник ОСОБА_1 зазначають, що позивач не надала відразу довідку про перебування в лікаря-психотерапевта, оскільки не хотіла розголошувати цей факт на роботі, а звернулася в лікарню за довідкою лише через те, що довідалась про її можливе звільнення за прогул.

Із наданої суду довідки від 04.12.2017 р. за № 6595/2-05.17, виданої лікарем-психотерапевтом ВОПЛ №1 м. Луцька ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_4 була на амбулаторному прийомі у даного лікаря в період з 10 год.00 хв. до 13 год. 00 хв.

Однак довідку, видану 04 грудня 2017 року, адміністрація медичного обєднання вже не взяла до уваги, оскільки 01 грудня 2017 року звільнила її за прогул без поважних причин.

На вимогу адвоката позивача ОСОБА_1 про надання інформації та витребування доказів, ВОПЛ №1 м. Луцька надало відповідь, з якої вбачається, що ОСОБА_4Г дійсно зверталась до лікаря-психотерапевта ОСОБА_7, про що свідчить відповідний запис у її медичній карті амбулаторного хворого № 23271.

Також на підтвердження поважності подальшої відсутності позивача на робочому місці до закінчення робочого часу 23 листопада 2017 року даним лікарем-психотерапевтом надано письмове пояснення, згідно з яким встановлено, що після відвідування хворою ОСОБА_4 лікаря та надання їй відповідної допомоги шляхом психотерапевтичного втручання хвора стала астенізованою, кволою, тобто вона за станом здоровя виконувати обовязки медсестри не могла. Вказане пояснення лікаря зафіксоване у письмовій інформації головного лікаря ВОПЛ № 1 від 30.07.2018 р. № 4526/2-06.18 на вимогу представника позивача ОСОБА_1 для надання суду апеляційної інстанції.

Крім того, на підтвердження стану здоровя позивача долучено копію медичної карти амбулаторного хворого № 23271, з якої слідує, що вона неодноразово проходила лікування у даному медичному закладі. Із записів амбулаторної карти ОСОБА_4 вбачається, що на прийом до лікаря хвора звертається самостійно, з метою госпіталізації чи консультації зі скаргами на тривожність, емоційну напругу, порушення сну та ін.

Про зазначені обставини у своїх поясненнях в суді апеляційної інстанції зазначили і представники відповідача, отже роботодавцю було відомо про наявність у позивача хвороб, лікування яких повязане із перебуванням у психіатричній лікарні.

Разом з тим, відповідач обґрунтовував свої письмові заперечення у відзиві на позов та апеляційну скаргу тим, що надана позивачем копія консультативного висновку спеціаліста обласної інфекційної лікарні від 23.11.2017 р. (без печатки) не відповідає дійсності, оскільки спростована листом-відповіддю від 29.11.2017 р. №949/01-09, в якому зазначено, що ОСОБА_4 за медичною допомогою до ВОІЛ 23 листопада 2017 року не зверталась. А подану 04 грудня 2017 року довідку лікаря психіатричної лікарні не слід брати до уваги, оскільки вона видана після звільнення працівниці.

Відповідно до ч.5,6 ст. 95 ЦПК України учасник справи, який подає письмові докази в копіях, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

І хоча суд першої інстанції взяв до уваги копію консультативного висновку лікаря-інфекціоніста як доказ на підтвердження поважності причини відсутності позивача на роботі, однак на вимогу суду апеляційної інстанції, у відповідності до вказаних вище процесуальних норм, позивач не надала оригіналу цього документа, тому колегія суддів вважає, що з урахуванням інформації ВОІЛ від 29.11.2017 р. № 949/01-09 зазначений висновок не є належним доказом на підтвердження поважності причин відсутності на роботі ОСОБА_4 23 листопада 2017 року.

Проте колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач була відсутня на роботі 23.11.2017 року з поважних причин, з огляду на наявність письмових доказів, з яких вбачається необхідність одержання нею медичної допомоги і консультації лікаря-психотерапевта саме у цей робочий день.

Оскільки при вирішенні спору про законність звільнення працівника за прогул без поважних причин (ч.4 ст.40 КЗпП України) суду належить встановити факт поважності причин відсутності працівника на роботі, тому надані суду документи з обласної психіатричної лікарні повністю підтверджують доводи позивача, наведені в її позовній заяві.

Разом з тим, обставини щодо попередження роботодавця позивачем ОСОБА_4 про свою хворобу і звернення за медичною допомогою до лікаря, які заперечує відповідач, не спростовують доказів про наявність хвороби та факту звернення в лікарню і неможливості нею у вказаний день виконувати функціональні обовязки на роботі.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності обгрунтованих підстав для поновлення позивачки на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, так як дані вимоги є похідними і підлягають задоволенню.

Твердження відповідача КЗ «Ківерцівське районне територіальне медичне обєднання» про порушення норм матеріального права, на думку суду, є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається, зокрема, на доведеність відсутності позивача без поважних причин на роботі, спростовані належними та допустимими доказами у справі.

Апеляційний суд приходить до переконання, що відповідачем не наведено доказів, які б свідчили про наявність вини працівника у порушенні трудової дисципліни прогулу без поважних причин та відхиляє доводи апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не ставлять під сумнів.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 закладу «Ківерцівське районне територіальне медичне обєднання» залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 березня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді