Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 759/11333/16-ц

провадження № 61-15390ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Завод 410 ЦА»,

третя особа - Державний концерн «Укроборонпром»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державного підприємства «Завод 410 ЦА» та Державного концерну «Укроборонпром» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року у складі судді Ул'яновської О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Панченка М. М., Слюсар Т. А., а також на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року у складі судді Ул'яновської О. В. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Головачова Я. В., Вербової І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Завод 410 Цивільної авіації» (далі - ДП «Завод 410 ЦА»), третя особа - Державний Концерн «Укроборонпром» (далі - Концерн), про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивача 16 грудня 2013 року призначено на посаду заступника Генерального директора - начальника юридичного управління, а 25 липня 2016 року було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Позивач вважав, що наказ від 25 липня 2016 року про його звільнення №103-о є незаконним, адже грубих порушень трудових обов'язків на займаній посаді він не допускав, також, відповідачем при його звільненні не дотримано порядку звільнення, оскільки не отримано згоди Ради трудового колективу ДП «Завод 410 ЦА», членом якої він є, та не отримано обов'язкової згоди Концерну.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Завод 410 ЦА» від 25 липня 2016 року №103/о про його звільнення та поновити його на роботі на посаді заступника Генерального директора - начальника юридичного управління ДП «Завод 410 ЦА»; стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано недійсним (незаконним) наказ Державного підприємства «Завод 410 ЦА» від 25 липня 2016 року № 103/о про звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді заступника генерального директора - начальника юридичного управління Державного підприємства «Завод 410 ЦА» з 21 червня 2017 року.

Зобов'язано Державне підприємство «Завод 410 ЦА» внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_4

Стягнуто з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_4 276 625,96 грн середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем не доведено факт одноразового грубого порушення позивачем трудових обов'язків, а відтак відсутні підстави для застосування до нього найсуворішого виду дисциплінарного стягнення - звільнення, а тому спірний наказ відповідача є недійсним (незаконним).

Крім того, відповідачем не було дотримано при звільненні позивача вимог статті 43 КЗпП України, оскільки він є членом трудового колективу ДП «Завод 410 ЦА».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, повністю погодився з його висновками.

У жовтні 2017 року ДП «Завод 410 ЦА» подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.

Касаційна скарга ДП «Завод 410 ЦА» мотивована тим, що під час розгляду справи було встановлено, що позивач 18 липня 2016 року представляв інтереси ОСОБА_5 у справі № 760/10930/16-ц за позовом ОСОБА_5 до Концерну, третя особа: ДП «Завод 410 ЦА», про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та скасування наказу про призначення, чим допустив порушення Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» та пунктів 2.1, 2.6 посадової інструкції начальника юридичного управління № 750, затвердженої Генеральним директором ДП «Завод 410 ЦА», введеної в дію наказом від 14 січня 2013 року № 16, проте суди першої та апеляційної інстанції ці обставини залишили поза увагою.

Крім того, заявник у касаційній скарзі посилається на те, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положень частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», частини третьої статей 43, 43-1, 252 КЗпП України, статті 14 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)».

Судами першої та апеляційної інстанції не застосовано норми матеріального права, які регулюють управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі, зокрема, положення Закону України «Про особливості управління об'єктами державної власності в оборонно-промисловому комплексі».

Також, суд першої інстанції при вирішенні спору вийшов за межі позовних вимог, розглянувши позовну вимогу про внесення змін до трудової книжки ОСОБА_4, яка ним не заявлялась, чим порушив вимоги статті 11 ЦПК України 2004 року.

У жовтні 2017 року Концерн подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга Концерну мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи було порушено принципи змагальності сторін, незалежності суду та таємниці нарадчої кімнати, а також диспозитивності цивільного судочинства.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд першої інстанції на стадії судових дебатів встановлював обставини справи щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу та пропонував позивачеві під час нарадчої кімнати надати довіку про розрахунок такого заробітку.

Заявник у касаційній скарзі посилається на те, що суд першої інстанції при вирішенні спору вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимогу, яку позивач не заявляв, а саме, про внесення відповідних змін до трудової книжки позивача.

Також заявником зауважено, що суд першої інстанції в порушення чинного законодавства в резолютивній частині рішення зазначив про негайне виконання судового рішення в частині виплати середнього заробітку повністю, а не за один місяць.

Судами першої та апеляційної інстанцій не досліджувалась посадова інструкція позивача, зокрема, пункти 2.1, 2.6.

Заявник зазначає також про те, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України, не було встановлено чи мало місце порушення позивачем трудових обов'язків; характеру проступку, який допустив позивач; обставин, за яких такий проступок було вчинено; шкоду, яка могла бути заподіяна підприємству.

Крім того заявник у касаційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції неправильно визначено характер спірних правовідносин, зокрема, зазначаючи про неможливість звільнення позивача з займаної посади без згоди виборного органу (колективного самоврядування), суд не пересвідчився чи був позивач членом такого органу, адже Рада трудового колективу не є профспілковим органом.

22 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Концерну.

23 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «Завод 410 ЦА».

12 січня 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційні скарги ДП «Завод 410 ЦА» та Концерну, у якому просить касаційні скарги відхилити, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року залишити без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року задоволено заяву ОСОБА_4 про винесення ухвали про оплату вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі у вказаній справі. Стягнуто з Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на користь ОСОБА_4 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року за період з 21 червня 2017 року по 26 листопада 2017 року у розмірі 155 584,00 грн.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційних скаргах, поданих на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року, ДП «Завод 410 ЦА» та Концернпросять скасувати вказані судові рішеннята направити справу на новий судовий розгляд і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви, відповідно.

Касаційні скарги мотивовані тим, що судами першої та апеляційної інстанції було залишено поза увагою, що заява про стягнення грошових коштів у зв'язку із затримкою виконання рішення не може розглядатись у межах справи про поновлення роботи.

06 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Концерну на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року.

20 квітня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ДП «Завод 410 ЦА» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року.

11 та 14 травня 2018 року через відділ прийому громадян Верховного Суду позивач подав відзив на касаційні скарги Концерну та ДП «Завод 410 ЦА» відповідно на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року, у якому посилаючись на відповідність висновків судів першої та апеляційної інстанції при розгляді його заяви про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення чинному законодавству, просив касаційні скарги залишити без задоволення, а судові рішення першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 20 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до наказу ДП «Завод 410 ЦА» від 16 грудня 2013 року №206/л ОСОБА_4 начальника юридичного управління призначено з 16 грудня 2013 року на посаду заступника Генерального директора - начальника юридичного управління ДП «Завод 410 ЦА».

Наказом ДП «Завод 410 ЦА» від 25 липня 2016 року №103/о позивача було звільнено з 25 липня 2016 року за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (статті 1 ЦПК України 2004 року).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України).

Важливим елементом застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України є звільнення керівника за порушення, яке має ознаку одноразовості. Так, і рішення компетентного органу, власника підприємства, і наказ про звільнення мають містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. За своїм змістом наказ про звільнення не повинен містити цілу систему порушень, за які був звільнений позивач, а лише одноразове грубе порушення конкретних трудових обов'язків.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40 і пунктом 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до частини першої статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (частина друга статті 148 КЗпП України).

Порядок застосування дисциплінарних стягнень визначено статтею 149 КЗпП України.

Так, відповідно до частин першої другої ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення, при цьому за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган, в силу частини третьої статті 149 КЗпП України, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Законом України «Про запобігання корупції» (далі - Закон) визначено правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст та порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень.

Підпунктом «а» пункту 2 частини 1 статті 3 Закону передбачено, що суб'єктами, на яких поширюються дія цього Закону, є особи, які для цілей цього Закону прирівнюються до осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, зокрема, посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті.

Відповідно до статті 28 Закону, особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов'язані: вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів.

До осіб, зазначених у пунктах 1, 2 частини першої статтi 3 Закону належать, у тому числі, посадові особи юридичних осіб публічного права.

За приписами статті 1 Закону, реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об'єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень;

приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами, у тому числі ті, що виникають у зв'язку з членством або діяльністю в громадських, політичних, релігійних чи інших організаціях;

пряме підпорядкування - відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо, контролю за їх виконанням.

Особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року, визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вищевказаних вимог закону в цілому не врахував та не встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 з підстав, наведених у судових рішеннях.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а також поновлення на роботі, суд першої інстанції не з'ясував підстав звільнення позивача з займаної посади, чи підпадає позивач під дію Закону України «Про запобігання корупції», з огляду на те, що він за своєю посадою відноситься до посадових осіб юридичних осіб публічного права.

Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що підставою для звільнення позивача стало одноразове грубе порушення, яке виразилось у забезпеченні належного представництва позивачем інтересів ОСОБА_5 у рамках цивільної справи № 760/10930/16-ц, про його поновлення на посаді Генерального директора ДП «Заводу 410 ЦА», де третьою особою на стороні відповідача виступав ДП «Завод 410 ЦА». Судом першої інстанції не перевірено чи відповідали дії позивача при представленні в суді інтересів колишнього керівника підприємства щодо поновлення на роботі посадовій інструкції № 750 начальника юридичного управління, введеної в дію наказом Генерального директора ДП «Завод 410 ЦА» від 14 січня 2013 року № 16 зі змінами і доповненнями (а.с. 68-76, т. 1 ), чи не суперечили дії позивача зобов'язанням працівника ДП «Завод 410 ЦА» зі збереження комерційної таємниці, з якими позивач був ознайомлений під підпис 14 вересня 2014 року.

Крім того судом першої інстанції не надано жодної оцінки пояснювальній записці позивача від 25 липня 2016 року, надану керівникові ДП «Завод 410 ЦА» перед звільненням, де позивач зазначав про те, що 18 липня 2016 року він брав участь у судовому засіданні Солом'янського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_5 про поновлення на роботі. Участь у судовому засіданні він брав в період перебування на лікарняному (підтвердження довідка-листок непрацездатності, наданий в перший день виходу на роботу - 25 липня 2016 року), також зазначивши, що розпорядок дня ним не порушений, трудове законодавство дотримане. Контроль за його розпорядком дня у неробочий час не входить до обов'язків адміністрації підприємства (а.с. 82, т. 1).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір щодо поновлення на роботі, виходив з того, що роботодавцем при звільненні відповідача не було отримано згоди на звільнення позивача від виборного профспілкового органу, членом якого останній являється, проте, з урахування яких доказів суд дійшов таких висновків у судовому рішенні не зазначено.

При цьому судом першої інстанції залишено поза увагою положення статті 43-1 КЗпП України, а саме, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян.

Суд першої інстанції визнавши недійсним (незаконним) наказ про звільнення позивача з займаної посади від 25 липня 2016 року, залишив поза увагою, що підставою недійсності оскарженого наказу є фактична відсутність обставин, які б давали підстави для прийняття такого наказу, а також порушення встановленої законом процедури для прийняття обумовлених наказом рішень, що відповідно до статей 203, 215, 234 ЦК України тягне за собою недійсність цього наказу. Варто зауважити, що положення статей 203, 215, 234 ЦК України розповсюджуються на цивільні правовідносини, які виникають із правочинів, натомість оскаржений наказ має іншу правову природу, і внаслідок недодержання при його виданні норм чинного законодавства має бути скасований або визнаний незаконним.

Разом з цим суд першої інстанції, визнавши недійсним (незаконним) наказ про звільнення ОСОБА_4 від 25 липня 2016 року поновив його на займаній посаді з 21 червня 2017 року (дня ухвалення рішення), а не з моменту порушення такого права позивача, що суперечить положенням чинного законодавства.

При вирішенні цього спору, суд першої інстанції порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у частині першій статті 11 ЦПК України 2004 року, а саме, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, зобов'язав ДП «Завод 410 ЦА» внести відповідні зміни до трудової книжки позивача, в той час як такі вимоги останній не заявляв.

Разом з цим суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу взяв до уваги та задовольнив клопотання про залучення розрахунку до матеріалів справи (а.с. 192, 193, т. 1) і відповідно до резолютивної частини рішення стягнув з відповідача такий середній заробіток в розмірі 322 439 грн.

Відповідно до аудіозапису судового засідання від 21 червня 2017 року (носій інформації, приєднаний до матеріалів справи), судом першої інстанції під час дослідження матеріалів справи не було досліджено розрахунку робочих днів в період з 26 липня 2016 року по 21 червня 2017 року ОСОБА_4 та клопотання про його приєднання до справи (а.с. 192, 193, т. 1) на відповідній стадії, натомість такий розрахунок був доданий позивачем після стадії судових дебатів, про що він також зазначає у відзиві на касаційну скаргу.

Суд апеляційної інстанції, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду, якою вказане рішення залишено без змін, підлягають скасуванню, то також підлягають скасуванню ухвала Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанова Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року, якою згадана ухвала залишена без змін, як такі, що є похідними від вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з'ясованих обставин справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Завод 410 ЦА» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року задовольнити частково.

Касаційну скаргу Державного концерну «Укроборонпром»на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року задовольнити.

Касаційні скарги Державного підприємства «Завод 410 ЦА» та Державного концерну «Укроборонпром» на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 21 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 02 жовтня 2017 року; ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2018 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик