ПОСТАНОВА

Іменем України

03.07.2018 року м. Кропивницький

Справа № 389/183/18

Провадження № 22-ц/781/1070/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

ОСОБА_1 (головуючий, суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Тимошенко Т.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області (суддя Савельєвої О.В.) від 2 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

22 січня 2018 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ПАТ «Українська залізниця» про стягнення суми вимушеного прогулу, компенсації від інфляційних втрат та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що з 2003 року вона перебуває в трудових відносинах з відповідачем, а 28 серпня 2009 року між сторонами укладено контракт №18 про прийняття її на роботу до квиткової каси вокзалу за посадою касир квитковий 2 категорії строком до 16 жовтня 2013 року, дія якого подовжена до 16 жовтня 2018 року додатковою угодою від 29 квітня 2014 року. Наказами № ДСК-43/04 від 28 лютого 2017 року та № ДСК-43/06 від 1 березня 2017 року по виробничому підрозділу «Знамянська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Наказом №156/ОС від 24 травня 2017 року дію контракту з ОСОБА_4 «припинено достроково за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї цим контрактом» і збережено середній заробіток протягом двох наступних місяці, відповідно до ст. 184 КЗпП України. Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили, визнано незаконними та скасовано накази № ДСК-43/04 від 28 лютого 2017 року і № ДСК-43/06 від 1 березня 2017 року. У звязку з наявністю цього судового рішення відповідач видав наказ № 438/0С від 28 грудня 2017 року, яким скасував свій попередній наказ про звільнення позивача. Позивач вважає, що у звязку із незаконним припиненням з нею контракту, відповідно до ст. 235 КЗпП України, з 24 серпня 2017 року подень поновлення трудового договору відповідач повинен оплатити їй вимушений прогул в сумі 27090 грн. а також компенсувати їй втрату частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати в сумі 460 грн. 82 коп. Крім того, позивач стверджує, що внаслідок неправомірних дій відповідача по розірванню з нею контракту вона зазнала душевних страждань, завдану моральну шкоду позивач просив відшкодувати в грошовій формі в сумі 50000 грн.

Рішенням Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 2 квітня 2018 року позов задоволено частково. Суд ухвалив стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу станом в сумі 26 351 грн. 12 коп., компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 910 грн. 54 коп. та компенсацію моральної шкоди в сумі 5000 грн. У задоволенні іншої частини вимог відмовив.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що скасувавши наказ про припинення трудового договору з ОСОБА_4 відповідач не провір їй оплату часу вимушеного прогулу за період з 24 серпня 2017 року по 28 грудня 2017 року, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням компенсації втрат частини заробітку у звязку з затримкою його виплати. Суд визнав доведеним факт заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу у звязку з порушенням його трудових прав та визначив форму і розмір її відшкодування.

В апеляційній скарзі відповідач просить суд скасувати рішення суду першої інстанції, а в задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скаргу мотивована тим, що факт вимушеного прогулу взагалі відсутній, так, як після припинення контракту з позивачем, відповідач протягом трьох наступних місяців сплачував позивачу середній заробіток та пропонував іншу роботу від якої позивач відмовився. Крім того, в судовому порядку позивач не був поновлений на роботі. Щодо відшкодування моральної шкоди, то позивач не надав суду доказів на підтвердження заподіяння йому моральних страждань.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги. Зазначив, що суд першої інстанції в межах заявлених позовних вимог повно та всебічно дослідив обставини справи, правильно встановив характер правовідносин між сторонами та норми права, які їх регулюють.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу повністю.

Позивач та його представники адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили відмовити в її задоволенні.

Суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Місцевий суд встановив такі неоспорювані обставини справи.

28 серпня 2009 року між сторонами укладено контракт з працівником №18 про прийняття позивача на роботу до квиткової каси вокзалу на посаду касир квитковий 2 категорії строком до 16 жовтня 2013 року, дія якого додатковою угодою від 29 квітня 2014 року подовжено до 16 жовтня 2018 року.

Наказами № ДСК-43/04 від 28 лютого 2017 року та № ДСК-43/06 від 1 березня 2017 року по виробничому підрозділу «Знамянська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» ОСОБА_4 притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани.

10 травня 2017 ОСОБА_4 попереджено про те, що з 24 травня 2017 укладений з нею контракт розривається відповідно до п. 20 додаткової угоди від 29 квітня 2014 року у звязку з невиконанням працівником зобовязань, передбачених контрактом.

Наказом по виробничому підрозділу «Знамянська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 24 травня 2017 №156/ОС дію контракту з ОСОБА_4 припинено достроково за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї цим контрактом. Також в даному наказі зазначено про збереження за працівником середнього заробітку протягом двох місяців, згідно зі ст.184 КЗпП України (а.с. 63).

10 травня 2017 року, 24 травня 2017 року, 8 червня 2017 року, 20 червня 2017 року, 4 липня 2017 року, 3 серпня 2017 року, 31 серпня 2017 року, 14 вересня 2017 року і 17 жовтня 2017 року відповідачем пропонував ОСОБА_4 різні посади для подальшої роботи згідно з її освітньо-кваліфікаційним рівнем, але вона відмовилася від запропонованої їй роботи на інших посадах.

З червня по серпень 2017 року відповідач виплачував позивачу середній заробіток на підставі положень ст. 184 КЗпП України.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 27 грудня 2017, визнано незаконними та скасовано накази по виробничому підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» №ДСК-43/04 та №ДСК-43/06 про притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани касира квиткового ОСОБА_4

28 грудня 2017 року начальником виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» видано наказ №ДСК-43/45, згідно з яким, ОСОБА_4 скасовано догани, оголошені наказами №ДСК-43/04 від 28 лютого 2018, та №ДСК-43/06 від 14 березня 2017.

У звязку зі скасуванням накладених на ОСОБА_4 дисциплінарних стягнень, наказом начальника виробничого підрозділу «Знам'янська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 28 грудня 2017 року № 438/ОС скасовано наказ від 24 травня 2017 №156/ОС про дострокове припинення дії контракту №18 ОСОБА_4 та продовжено його дію до закінчення строку контракту - до 16 жовтня 2018.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну платуі забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договоромі угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Згідно з ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Отже підставою виникнення правовідносин між працівником і роботодавцем являється укладений трудовий договір, в тому числі у формі контракту.

Укладений з працівником трудовий договір може бути припинений, зокрема, з підстав, передбачених контрактом (п. 8 ст. 36 КЗпП України).

З припиненням трудового договору припиняються права і обовязки його сторін, крім тих, які виникають у звязку з його припиненням.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільненняодиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідаціїпідприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

За змістом п. 20 додаткової угоди від 29 квітня 2014 року, яка є додатком до контракту з працівником ОСОБА_4 № 18 від 28 серпня 2009 року, невиконання або неналежне виконання сторонами зобовязань, передбачених контрактом являється підставою для його дострокового розірвання.

Як вбачається зі змісту наказу № 156/ОС від 24 травня 2017 року (а.с. 63), дію укладеного з позивачем контракту було припинено достроково за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених контрактом.

Оскільки 24 травня 2017 року відповідач припинив дію укладеного з позивачем контракту, тому трудові відносини між сторонами припинили існувати.

При звільненні позивача, керуючись приписами ч. 3 ст. 184 КЗпП України, відповідач вважав себе зобовязаним виплачувати позивачу середній заробіток протягом наступних трьох місяців та здійснював такі виплати, що не може вважатися продовженням існування між сторонами трудового договору.

В подальшому відповідач погодився з рішенням суд, яким встановлено відсутність фактів систематичного невиконання позивачем своїх трудових обовязків. У звязку з цим відповідач вважав, що підстав для припинення контракту з працівником не було, а тому скасував власний наказ його припинення, поновив позивача на роботі на попередній посаді.

Таким чином, твердження відповідача про те, що в період з 25 травня по 28 грудня 2017 року позивач не був звільнений з роботи є безпідставним.

Так, як відповідач фактично визнав незаконність припинення ним контракту з позивачем і поновив його на роботі, то період часу з 25 травня 2017 року по 28 грудня 2017 року, протягом якого позивач з вини відповідача був позбавлений можливості працювати, являється вимушеним прогулом, що є підставою для виплати працівнику середнього заробітку, згідно припису ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Отже вимоги позивача в цій частині є законними і обґрунтованими. Предявляючи вимоги про стягнення середнього заробітку, позивач врахував, що за період з 25 травня по 24 серпня 2017 року йому виплачено відповідачем середній заробіток, а тому вимог за цей період він не предявляв. Між сторонами відсутній спір щодо обрахування середнього заробітку за період з 25 серпня по 28 грудня 2017 року. Рішення суду в частині розміру середнього заробітку за цей проміжок часу не оспорюється.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

За статтею 3 Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Зі змісту цих норм Закону випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина повязується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Наведене нормативне регулювання не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений дохід, право на який, зокрема, визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими повязується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням строків їх виплати.

Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11 та від 11 липня 2017 року.

Місцевий суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення компенсації втрат у звязку з затримкою виплати доходу та вірно обрахував його розмір.

Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникупровадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач обґрунтовано посилався на те, що він фактично був незаконно звільнений, втратив можливість працювати та заробляти своєю працею собі на життя, а отже з вини відповідача були порушені його трудові права і він вимушений був докладати додаткових зусиль для свого забезпечення, терпів душевні страждання.

Твердження відповідача про відсутність доказів моральних страждань позивача є безпідставними.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_4, місцевий суд враховував характер порушення її прав, істотність вимушених змін у житті позивача, зокрема те, що позивач являючись одинокою матірю, самостійно виховує дитину, для якої вона є єдиним годувальником.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду. В межах доводів апеляційної скарги підстав для касування або зміни рішення суду не встановлено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Залишити вимоги апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» без задоволення, а рішення Знамянського міськрайонного суду Кіровоградської області від 2 квітня 2018 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду з підстав передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 липня 2018 року.

Головуючий О.Л. Карпенко

Судді: А.М. Головань

ОСОБА_3