Справа № 458/1177/17 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/1211/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Апеляційного суду Львівської області цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що 21.06.2016 року в с. Нижня Яблунька Турківського району Львівської області біля бару відповідач безпричинно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс один удар кулаком правої руки в обличчя зліва ОСОБА_3, спричинивши йому перелом нижньої щелепи в ділянці тіла зліва і кута справа, струс головного мозку, що відноситься до середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Вироком Турківського районного суду Львівської області від 18.10.2017 року відповідача визнано винним за ч.1 ст.122 КК України та засуджено до одного року позбавлення волі із застосуванням ст. ст. 75, 76, 104 КК України і звільнено від призначеного покарання з випробуванням, якщо протягом одного року він не вчинить нового злочину і буде періодично з"являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання у вигляді одного року позбавлення волі на підставі п. «а» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки на момент вчинення злочину він був неповнолітнім.

У зв"язку із спричиненням тілесних ушкоджень позивач ОСОБА_3 неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у відділі щелепно-лицевої хірургії Львівської обласної клінічної лікарні, а саме, з 20.06.2016 року по 11.07.2016 року та з 29.09.2016 року по 06.10.2016 року, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого №14915 від 11.07.2016 року та № 23400 від 06.10.2016 року і на лікування було витрачено значні кошти, які давала мати - позивачка ОСОБА_4, однак зберегла не всі чеки, а лише на суму 3 175 грн. 64 коп.

Крім майнової шкоди, позивачу ОСОБА_3 була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що внаслідок спричинення тілесних ушкоджень він змушений був двічі стаціонарно лікуватися і переніс дві операції, після яких погіршився стан його здоров"я. Також він переніс фізичний біль, стрес та душевні страждання, погіршився його стан здоров"я, порушився нормальний ритм життя, не міг займатися корисними справами, змушений був ходити на допити в поліцію, їздити на експертизу до м. Львова, брати участь у проведенні слідчих дій, ходити на судові засідання, а також звернутись до адвоката для надання правової допомоги. Він звертався до відповідача з проханням відшкодувати йому матеріальну та моральну шкоду у розмірі 70 000 грн. 00 коеп., однак відповідачем було відшкодовано 34 000 грн. 00 коп., а решту 36 000 грн. 00 коп. йому не відшкодовано, в результаті чого він змушений звертатися з цим позовом до суду.

Просили суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 33 000 грн. та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 майнову шкоду в сумі 3 175 грн. 64 коп. та витрати за надання правової допомоги в сумі 1 500 грн. 00 коп.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Вирішено:

-стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП - НОМЕР_2) моральну шкоду в розмірі 25 000 грн. 00 коп.

-Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП - НОМЕР_3) матеріальну шкоду в розмірі 3 175 грн. 64 коп. та витрати за надання правничої допомоги в сумі 1 500 грн., а всього разом 4 675 грн. 64 коп. Вирішено питання судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Дане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд взяв до уваги лише покази самих позивачів, при цьому проігнорував покази апелянта про те, що ним було дійсно нанесено лише один удар ОСОБА_3, яким спричинено вказані тілесні ушкодження. При цьому судом не враховано, що цей удар було нанесено відповідачем внаслідок неналежної поведінки самого потерпілого, який знущався з рідного брата відповідача. Окрім того, позивачем не надано жодних доказів щодо проведення двох операцій потерпілому. Вважає, що відшкодування загальної суми моральних збитків в сумі 35 000 грн. за спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень позивачу є достатньою та справедливою сумою. Що ж стосується відшкодування 1 500 грн. 00 коп. за надання правничої допомоги, то такі вимоги позивачем не доведені, оскільки позивачем представлено суду лише незрозумілу квитанцію, про, нібито, оплату нею вказаної суми і не надано відповідних документів та доказів, передбачених ст. 137 ЦПК України.

Просить рішення Турківського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року скасувати в частині стягнення моральної шкоди в сумі 25 000 грн. 00 коп. та стягнення витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 1 500 грн. 00 коп. та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває міський суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За таких обставин апеляційний розгляд справи відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами і судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення суду оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог розміру стягуваної моральної (немайнової) шкоди та витрат на правничу допомогу, відтак суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог дотримався лише частково.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21.06.2016 року близько 03 год. 30 хв. в с.Нижня Яблунька Турківського району Львівської області біля диско бару під час словесного конфлікту відповідач з метою спричинення тілесних ушкоджень умисно наніс один удар кулаком правої руки в обличчя зліва ОСОБА_3, спричинивши перелом нижньої щелепи в ділянці тіла зліва і кута справа, струс головного мозку, що відноситься до середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Вироком Турківського районного суду Львівської області від 18.10.2017 року ОСОБА_2 визнано винним за ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у вигляді одного року позбавлення волі. Відповідно до ст. ст. 75, 76, 104 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо протягом одного року він не вчинить нового злочину і буде періодично з"являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Звільнено ОСОБА_2 від відбування покарання у виді одного року позбавлення волі на підставі п. «а» ч.1 ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки на момент вчинення злочину він був неповнолітнім.

З вироку суду також вбачається, що відповідач відшкодував позивачу шкоду в сумі 34000 грн. 00 коп.

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обовязковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже факти, встановлені вироком суду, який набрав законної сили, а саме факт заподіяння відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_3 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що встановлені вказаним вироком суду не підлягає доказуванню за даною справою.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку з спричиненням відповідачем тілесних ушкоджень позивач ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні у відділі щелепно-лицевої хірургії Львівської обласної клінічної лікарні з 20.06.2016 року по 11.07.2016 року, з 29.09.2016 року по 06.10.2016 року, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого № 14915 від 11.07.2016 року та № 23400 від 06.10.2016 року.

Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю, стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої щодо членів її сімї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, тяжкість та наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний вираз.

Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Окрім того, на підставі ч. 1 п. 9 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З врахуванням того, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути адекватним завданій моральній шкоді, зважаючи на тривалий розлад здоров»я внаслідок вчинення відповідачем кримінального правопорушення, що призвело до значних вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача внаслідок неправомірних дій відповідача, їх значну тривалість, час та зусилля, які були необхідні для відновлення попереднього стану, беручи до уваги глибину фізичних та душевних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, з врахуванням обґрунтувань підстав для стягнення моральної шкоди, зазначених позивачем у позовній заяві, колегія суддів вважає підставним часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди і стягнення такої в розмірі 5 000 грн. 00 коп., оскільки задовольняючи частково зазначену позовну вимогу в розмірі 25 000 грн. 00 коп. , суд першої інстанції вірно врахувавши положення ст. 23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», не врахував раніше відшкодовану відповідачем шкоду в розмірі 34 000 грн. 00 коп., тобто порушив засади розумності, виваженості та справедливості, беручи до уваги, з однієї сторони, характер та обсяг емоційно - вольових переживань позивача, якими він обґрунтовував цю свою позовну вимогу, та, не беручи до уваги з іншої сторони часткове відшкодування ним завданої шкоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне зясування обставин,що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, допустив невідповідність висновків обставинам справи, що, у свою чергу, призвело до стягнення на користь позивача суми морального відшкодування з порушенням принципу співмірності у збільшеному розмірі. Тому, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду у частині задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди необхідно змінити, зменшивши розмір стягуваної з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 моральної шкоди з 25 000 грн. 00 коп. до 5 000 грн. 00 коп.

Згідно ч. 5 ст. 15 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» стороною договору про надання правової допомоги є адвокатське об`єднання. Від імені адвокатського об`єднання договір про надання правової допомоги підписується учасником адвокатського об`єднання, уповноваженим на це довіреністю або статутом адвокатського об`єднання.

Відповідно до ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов»язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до п. 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи 02 лютого 2017 року ОСОБА_4 оплатила адвокату ОСОБА_5 1 500 грн. 00 коп. за надання правової допомоги, що підтверджується квитанцією про оплату даних коштів, однак розрахунку таких витрат суду не надано.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. А відтак, що в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу.

У відповідності до вимог ст. 268 ч. 5 абз. 2 датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 23 червня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п. п. 1, 2, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 27 лютого 2018 року в частині розміру стягуваної з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 моральної шкоди змінити, зменшивши розмір стягуваної моральної шкоди з 25 000 грн. 00 коп. до 5 000 грн. 00 коп.

Рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 витрат за надання правничої допомоги в сумі 1500 грн. 00 коп. скасувати з та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст даного судового рішення складено 23 червня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6