Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 416/13806/14

провадження № 61-33508св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду Львівської області від 12 травня 2015 року у складі судді Городецької Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2017 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевич А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним.

Позов мотивовано тим, що згідно свідоцтва про право власності квартира АДРЕСА_1 належала йому та його батьку ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності. У 1980 році його батько ОСОБА_8 залишив їх з матір'ю та перейшов проживати на постійне місце проживання до відповідача. У 2011 році, зі слів батька йому стало відомо, що батько тяжко хворіє. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. 15 жовтня 2014 року після смерті батька позивач звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, однак дізнався про те, що 06 вересня 2012 року батько склав заповіт на користь відповідача ОСОБА_6

Позивач зазначає, що ОСОБА_8 не міг скласти заповіт на користь ОСОБА_9, оскільки він при житті постійно стверджував, що квартира буде належати йому та внукам. Із ОСОБА_6 батько прожив понад 30 років, однак шлюб між ними не був зареєстрований цілеспрямовано, оскільки померлий свідомо не хотів, щоб за законом відповідач претендувала на його власність.

Позивач вважає, що заповіт відповідно до статей 203, 225, 1234, 1257 ЦК України є недійсним, оскільки ОСОБА_8 на момент вчинення правочину не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його волі, оскільки був тяжко хворим і знаходився під впливом наркотичних речовин. Крім того, заповіт був складений внаслідок фізичного та психічного примусу з боку ОСОБА_6 та осіб, які були біля батька.

Враховуючи вказане, ОСОБА_4 просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та який був ним складений 06 вересня 2012 року.

Рішенням Галицького районного суду Львівської області від 12 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. При цьому апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду щодо безпідставності та недоведеності позовних вимог про визнання заповіту недійсним на підставі статей 225, 1257 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій в порушення статті 213 ЦПК України в редакції чинній на момент ухвалення судових рішень, повно, всебічно та об'єктивно не досліджено всі обставини у справі, у зв'язку з чим суди дійшли до неправильного висновку щодо відмови в задоволенні позову. При цьому судами не враховано, що ОСОБА_8, на момент складання заповіту від 06 вересня 2012 року, перебував у дуже тяжкому стані та знаходився під психологічним тиском ОСОБА_6 та її сім'ї, оскільки був хворий на онкологічне захворювання; заповіт підписаний не самим ОСОБА_8, а заінтересованою особою ОСОБА_10, який є зятем відповідача. Таким чином, заповіт складений без волі ОСОБА_8, а лише з метою неправомірного заволодіння відповідачем ? часткою спірної квартири. Крім того, апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи від 19 лютого 2016 року № 574, який зроблений експертом-психологом ОСОБА_11

Також судами попередніх інстанцій не враховано порушення, які були допущені нотаріусом під час складання заповіту, а саме: заповіт, якщо фізична особа, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії не має змоги самостійно прочитати документ, повинен зачитати вголос нотаріус, а в цьому випадку було зачитано не нотаріусом, а свідками; відповідно до частини четвертої статті 1253 ЦК України свідками при посвідченні заповіту не можуть бути члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом, в той час, як заповіт було підписано ОСОБА_10, який є родичем ОСОБА_9 на користь якої складено заповіт, а свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є товаришами ОСОБА_10 Крім того, в порушення частини четвертої статті 207 ЦК України, якою передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа, в той час як ОСОБА_10 для підпису заповіту, складеного ОСОБА_8, покликала ОСОБА_6, а не ОСОБА_8

16 червня 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 червня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 11 липня 2018 року справу № 416/13806/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, на рішення Галицького районного суду Львівської області від 12 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2017 року призначено до судового розгляду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 314, 315 ЦПК України у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень, щодо законності та обґрунтованості.

Судами попередніх інстанцій установлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_4 та його батьку ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача ОСОБА_8 помер.

Встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_8 після розірвання шлюбу з матір'ю позивача, а саме з 1980 року проживав із ОСОБА_6 у цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_3.

06 вересня 2012 року ОСОБА_8 склав заповіт, відповідно до якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповів ОСОБА_6

Відповідно до листів головного лікаря ДЗ «Дорожня поліклініка ДТГО «Львівська залізниця» від 29 грудня 2014 року № 854 та від 15 січня 2015 року № 24 хворий ОСОБА_8 перебував на обліку в поліклініці у лікаря-онколога в період з 14 вересня 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1, наркотичні засоби не отримував.

Звертаючись до суду з позовом про визнання вказаного заповіту недійсним на підставі частини першої статті 203, статей 225, 1234, 1257 ЦК України, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що на момент складання заповіту ОСОБА_8 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також на те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 жовтня 2015 року в указаній справі призначено посмертну комплексну психолого-медико-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи від 19 жовтня 2016 року № 574 в момент складання заповіту 06 вересня 2012 року ОСОБА_8 стійким хронічним психічним захворюванням чи недоумством не страждав, виявляв органічний астенічний розлад внаслідок ракової інтоксикації, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно висновку судового експерта-психолога ОСОБА_11 від 19 жовтня 2016 року № 574 заповіт на прохання ОСОБА_8 підписав родич ОСОБА_6 її зять ОСОБА_14 Оскільки ОСОБА_14, будучи родичем є зацікавленою особою, то слід розглянути питання про порушення таємниці заповіту при його підписанні. При його органічному астенічному розладі, ОСОБА_8 перебував у явно безпорадному стані та цілковито залежав від ОСОБА_6 та її сім'ї. За таких умов, воля ОСОБА_8 була послаблена та він повністю перебував під впливом зацікавленої особи - ОСОБА_14, як до, так і під час складання заповіту від 06 вересня 2012 року.

Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1247 ЦК України, якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК України.

Частиною четвертою статті 207 ЦК України передбачено, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, який його вчиняє.

Згідно з частиною другою статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Відповідно до підпункту 3 частини четвертої статті 1253 ЦК України свідками не можуть бути члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом.

Пунктами 1.7.-1.11 Інструкції про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року № 296/5 в редакції чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, він записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_8; у зв'язку з хворобою ОСОБА_8 за його дорученням, у присутності нотаріуса, текст заповіту підписано ОСОБА_15; у зв'язку з тим, що ОСОБА_8 через хворобу не може особисто прочитати текст заповіту уголос, за його дорученням, в його та присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними свідками ОСОБА_12, ОСОБА_13; особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено; у зв'язку з хворобою ОСОБА_8 заповіт складно та посвідчено за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_3.

Вказані обставини в суді першої інстанції підтвердила третя особа у справі - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7.

Крім того вказані обставини підтверджуються показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_16, які пояснили, що були знайомі з померлим ОСОБА_8, який їх особисто по телефону запросив до себе додому та розповів про намір скласти заповіт. При складанні заповіту були присутні свідки та напівлежачий ОСОБА_8, який був фізично слабий, але адекватний у розмові та пам'яті.

Частиною другою статті 59 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 60 ЦПК України в редакції чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог статті 212 ЦПК України в редакції, чинній на час вирішення цього спору, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням вказаних вимог закону, оцінивши всі докази в їх сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованого висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог, оскільки підставою для визнання правочину недійсним на підставі статей 225, 1257 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, що спростовано висновком судово-психіатричної експертизи від 19 жовтня 2016 року № 574.

Крім того, апеляційний суд, з яким погоджується колегія суддів, критично оцінив висновок експерта-психолога ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_14 є родичем ОСОБА_6, тобто зацікавленою особою, тому слід розглянути питання про порушення таємниці заповіту при його підписанні, оскільки заповіт складався у відповідності до вимог чинного законодавства, порушень судами не встановлено. Висновок експерта-психолога щодо порушення таємниці заповіту є його припущенням.

Також колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що висновок експерта-психолога ОСОБА_11 про перебування заповідача ОСОБА_8 у явно безпорадному стані і цілковитій залежності від ОСОБА_6 та її сім'ї внаслідок органічного астенічного розладу, також не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Натомість із медичних документів та пояснень третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які безпосередньо спілкувались із заповідачем у день складання, підписання та посвідчення заповіту, такого не вбачається.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення, ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Доводи заявника в касаційній скарзі на те, що судами не враховані порушення, які були допущені нотаріусом під час складання заповіту, а саме: заповіт зачитано не нотаріусом, а свідками; заповіт було підписано ОСОБА_10, який є родичем ОСОБА_9 на користь якої складено заповіт, а свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є товаришами ОСОБА_10, є безпідставними, оскільки ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду Львівської області від 12 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді : В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик