АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/548/17Головуючий у 1-й інстанції Білосевич Г.С.
Провадження № 22-ц/789/579/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта - Рокетської С.П.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/548/17 за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (в даний час - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2017 року, ухваленого суддею Білосевич Г.С., повний текст якого складено 16 серпня 2017 року, у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (в даний час в даний час - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Кременецького районного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що за умовами кредитного договору від 17 травня 2012 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг (далі - Умови), ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Неналежне виконання умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка станом на 31 січня 2016 року склала 36 996.12 грн. та добровільно сплачена не була. Оскільки боржник ухиляється від виконання зобов'язання за кредитним договором, позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача дану суму заборгованості в судовому порядку.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2017 року, в серпні 2017 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Є.С. подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позову, не врахувавши при цьому, що позивачем надано усі необхідні докази, які свідчать про факт укладення кредитного договору. Зокрема, банком подано копію анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», Умови і правила надання банківських послуг, із якими був ознайомлений ОСОБА_4, що стверджується його підписом у анкеті - заяві, розрахунок заборгованості за кредитом, а також докази, які свідчать про факт отримання кредитних коштів. Окрім цього, банк подав усі необхідні докази щодо розрахунку суми заборгованості, які суд не взяв до уваги.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняте нове, яким позов задоволити.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_4 не надходив.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 07 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 31842.86 грн., яка складається з: 2781.81 грн. - заборгованості за кредитом; 2 8061.05 грн. - заборгованість за процентами; 1000 грн. - заборгованість з пені. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 07 листопада 2017 року скасовано та справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В судовому засіданні представник апелянта - Рокетська С.П. апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача - ОСОБА_2 проти апеляційної скарги заперечила та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи із наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 відсутні належним чином оформлені цивільно-правові відносини. Копія анкети-заяви про приєднання до Умов не може вважатись належним доказом укладення договору про надання банківських послуг, оскільки вона не містить відомостей щодо розміру кредиту. Відсутність підпису відповідача на Умовах позбавляє суд можливості встановити факт укладення кредитного договору та обізнаність відповідача з умовами кредитування.

З таким висновком колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

17 травня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви, за умовами якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 3500 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20.40 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

При підписанні 17 травня 2012 року анкети-заяви, у розділі «зазначте бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна»/GOLD», ОСОБА_4 вказав суму - 15000 грн.

ОСОБА_4 заповнено відповідні розділи вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг та поставлено свій підпис про згоду на укладення договору. Справжність підпису, що міститься в анкеті-заяві, відповідачем не оскаржувалась.

На підтвердження наявності заборгованості відповідача перед банком до позовної заяви додано розрахунок заборгованості, яка утворилась станом на 31 січня 2017 року.

Як видно з розрахунку, поданого ПАТ КБ «Приватбанк», станом на 31 січня 2017 року заборгованість ОСОБА_4 перед банком за кредитним договором становить 36996.12 грн., яка складається із:

- 2781.81 грн. - заборгованість за кредитом;

- 28598.47 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом;

- 3377.93 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

- 500 грн. штраф (фіксована частина);

- 1737.91 грн. штраф (процентна складова).

Як вбачається із змісту вказаного розрахунку, заборгованість ОСОБА_4 розрахована з 17 травня 2012 року. Сальдо поточної заборгованості за кредитом значиться з 26 червня 2012 року. Заборгованість за процентами (накопичувальним підсумком) починається з 25 червня 2012 року.

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ст.207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Таким чином, у силу статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З матеріалів справи вбачається, що укладений кредитний договір за №б/н від 17 травня 2012 року складається з анкети-заяви позичальника, пам'ятки клієнта, якою є довідка про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», Умов та правил надання банківських послуг затверджених наказом голови правління ПАТ КБ «Приватбанк» №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та тарифів банку. В анкеті-заяві відповідач своїм підписом засвідчив, що він ознайомився і погодився із Умовами та правилами надання банківських послуг.

Окрім цього, з розрахунку заборгованості (а.с.4-5) вбачається, що отримавши кредит, відповідач тривалий час здійснював його часткове погашення.

Пунктом 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачений обов'язок позичальника погашати заборгованість за кредитом, сплачувати відсотки за його користування, за перевищення кредитного ліміту, а також за комісію на умовах, передбачених кредитним договором.

З огляду на вищевказане, висновок суду першої інстанції про відсутність між сторонами кредитних правовідносин не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки встановлено і це не заперечується сторонами, що відповідач підписав анкету-заяву, тобто прийняв пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з Умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній анкеті-заяві, отже, факт наявності кредитних правовідносин між сторонами доведений належним чином.

З урахуванням наведеного висновок суду про те, що у справі відсутній договір на отримання кредиту, а Умови і правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_4, спростовується наявними у справі матеріалами, а саме: розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що отримавши кредит, відповідач тривалий час здійснював його часткове погашення, що свідчить про визнання ним свого боргу.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанцій дійшов неправильного висновку про відсутність між сторонами кредитних правовідносин, оскільки анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку складає між відповідачем та банком договір, таким чином, ОСОБА_4, отримавши від банку кошти у кредит, своїх зобов'язань з їх повернення і сплати процентів за користування грошима не виконав.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 23 травня 2017 року відповідач ОСОБА_4 подав заяву про застосування строків позовної давності, яку обґрунтував тим, що трирічний строк позовної давності сплив у серпні 2016 року. Даний строк відповідач пов'язав із наступним місяцем після внесення ним останнього платежу зі сплати заборгованості за кредитом.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі за № 6-1457цс16, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Суди повинні дослідити графік погашення кредитної заборгованості та встановити чи передбачають умови кредитного договору виконання зобов'язання частинами або у вигляді періодичних платежів, і у випадку вчинення боржником оплати чергового платежу, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, а відтак така не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Крім цього, Верховний Суд України у зазначеній вище постанові вказав, що вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи умови укладеного між сторонами договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу

Отже, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові № 6-154 цс15 від 30 вересня 2015 року.

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як встановлено судом, банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитом 04 квітня 2017 року.

Із матеріалів справи та змісту заяви відповідача про застосування строку позовної давності слідує, що 06 липня 2013 року в рахунок погашення заборгованості відповідачем на рахунок банку внесено 1000 грн. Після цього жодного платежу по сплаті заборгованості по кредитній картці ним не вносилось (а.с.57-58).

Згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, 12 червня 2014 року за платіжною карткою відповідача мало місце внесення коштів у розмірі 122.07 грн. У подальшому жодні дії не здійснювались. Представник відповідача факт внесення будь-яких коштів після липня 2013 року заперечив.

Однак, крім доводів банку та розрахунку заборгованості, здійсненого ним же, обставини переривання перебігу позовної давності, а саме внесення відповідачем коштів 12 червня 2014 року, не підтверджені достатніми доказами, оскільки переривання перебігу позовної давності можливе лише діями безпосередньо позичальника. Банк же не надав на підтвердження таких його дій належних доказів (квитанцій, касового ордеру тощо), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2170цс16.

Окрім цього, позивач посилався на те, що строк дії картки НОМЕР_1 до лютого 2016 року, а тому строк позовної давності ним не пропущено [а.с.61-63].

Колегія суддів дане твердження до уваги не приймає, оскільки банком на підтвердження вказаного надано лише довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної, де вказано термін дії кредитної карти до 02/16 [а.с. 65].

Однак, даний документ ніким не підписаний та не завірений належним чином.

Як вбачається із матеріалів справи, жодного належного доказу стосовно терміну дії картки наданої відповідачу згідно кредитного договору б/н від 17 травня 2012 року позивачем не подано.

Крім того, в анкеті-заяви позичальника та довідці про умови кредитування з використанням платіжної картки кредитка «Універсальна» від 17 травня 2012 року відсутня будь-яка інформація про термін дії отриманої ОСОБА_4 картки [а.с. 6-7].

Враховуючи вищевказане колегія суддів погоджується з посиланнями відповідача про те, що позов подано з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України.

Необґрунтованими є посилання позивача на те, що відповідно до п.1.1.7.31 умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років.

Колегія суддів зазначає, що згідно із ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У справі, яка переглядається, позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору діяли Умови в редакції, що передбачає збільшення позовної давності, оскільки Умови, додані до позовної заяви, містять пункт щодо встановлення позовної давності тривалістю 50 років, однак зазначені вище Умови позичальником не підписані.

Отже, Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволені позову, судом першої інстанції надано не вірну оцінку обставинам справи, оскільки не враховано пропуск позивачем без поважних причин строку позовної давності.

У відповідності до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») - задовільнити частково.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 11 серпня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (в даний час - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови - 29 липня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів