Справа № 338/170/18
Провадження № 22-ц/779/780/2018
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря: Бойчука Л.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки житлового будинку та господарських споруд, вчиненого шляхом обману та скасування права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Шишком О.А. 18 квітня 2018 року в смт. Богородчани Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу частки житлового будинку та господарських споруд, вчиненого шляхом обману та скасування права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності, виданого 07.06.1988 року виконавчим комітетом Солотвинської селищної ради на підставі рішення виконкому селищної ради №79 від 19.05.1988 року, належав житловий будинок по вул. Берегова,1 в селищі Солотвин Богородчанського району. 03.12.2014 року вона уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу 80/100 ідеальних часток будинку з господарськими будівлями та спорудами, до яких входили два сараї, убиральня, погріб, літня кухня, криниця, огорожа. За домовленістю сторін продаж здійснено за 125032,92 грн. Оскільки відповідач сказала, що такої суми вона не має, домовились, що буде виплачувати поступово, а також допомагати при необхідності. Однак, після укладення договору купівлі-продажу протягом трьох років ОСОБА_3 не заплатила жодних коштів із визначеної суми, допомоги ніякої не надавала та уникала позивача. В позасудовому порядку вирішити спір не вдалося. Відповідач забрала у нотаріуса всі примірники договору купівлі-продажу будинку. Нотаріус відмовила видати повторну копію договору та пояснила, що можна отримати копію за заявою, але це коштуватиме біля трьох тисяч гривень. Не маючи таких коштів, позивач звернулася із заявою до відділення поліції про вчинення кримінального правопорушення. За висновками Богородчанського ВП ГУНП в діях ОСОБА_3 відсутній склад злочину. Оскільки вона, як продавець, підписала (уклала) нотаріальну угоду на відчуження свого майна на користь ОСОБА_3, а відповідач не виконала своїх зобовязань і не сплатила по даний час обумовлену договором купівлі-продажу грошову вартість за отримане майно, просила договір купівлі-продажу від 03.12.2014 року за №2431 визнати недійсним, скасувати право власності на зазначене нерухоме майно на імя ОСОБА_3 та визнати власником вказаного майна її (позивача). (а.с.2-4)

Із позовною заявою ОСОБА_5 подала заяву про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. (а.с.5).

Рішенням Богородчанського районного суду від 18 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. (а.с.47-48)

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначила, що у звязку із похилим віком, станом здоровя та іншими обставинами вирішила продати частину будинку за ціною, нижчою за ринкову, особі, яка б заплатила кошти та допомагала їй, проживаючи в частині будинку. Після підписання сторонами договору купівлі-продажу покупець ОСОБА_3 отримала на руки документ про право власності на майно. Однак, в порушення вимог ст.692 ЦК України, оплату за придбане майно не здійснено. ОСОБА_3, розуміючи умови договору та усні домовленості, не сплатила позивачу вартість придбаного майна, забрала примірники договору, уникала зустрічі з апелянтом.

Зазначила, що до позовної заяви долучила пояснення ОСОБА_3 та її дочки ОСОБА_6, надані ними з приводу заяви про кримінальне правопорушення, де вони підтвердили, що оплати по договору купівлі-продажу майна не проводили, оскільки не мали на той час таких коштів. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції порушив вимоги глави пятої ЦПК України, не взявши до уваги її пояснення та пояснення відповідача і свідків. Також суд не взяв до уваги, що з часу укладення спірного договору відповідач не проживала у придбаній частці будинку, не сплачувала за комунальні послуги. Відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_3 сплатила по договору кошти. Суд взяв до уваги тільки підписаний позивачем договір купівлі-продажу, в якому зазначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку. З цих підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. (а.с.50-52)

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що твердження позивача є необґрунтованими та виходячи зі змісту ст.ст.77-80 ЦПК України не доведені належними та допустимими доказами, які б прямо свідчили про недійсність відповідного правочину. Оспорюваний договір посвідчений та зареєстрований у реєстрі приватним нотаріусом, при цьому вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, що укладався, нотаріусом були розяснені та зрозумілі. Під час складання договору купівлі-продажу сторони не висловили будь-яких заперечень щодо умов договору, вони однаково розуміли значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін. Також в п.5 договору вказано, що за домовленістю сторін продаж будинковолодіння вчиняється за 125032,92 грн та грошові кошти покупець оплатив продавцю до оформлення договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку. З цих підстав просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду. (а.с.86)

У судовому засіданні апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити. Відповідач та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Вислухавши пояснення учасників справи, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що 03.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю 80/100 ідеальних часток житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: вул. Берегова,1, селище Солотвин, Богородчанський район, Івано-Франківська область, які розташовані на земельній ділянці площею 1304 кв.м, кадастровий номер :01:005:0529, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вказаний предмет договору належав продавцю на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого 07.06.1988 року виконавчим комітетом Солотвинської селищної ради на підставі рішення виконкому селищної ради народних депутатів №79 від 19.05.1988 року, зареєстрованого Івано-Франківським ОБТІ 14.06.1988 року в реєстровій книзі №4, за реєстровим №483. Право власності відчужувача на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами було зареєстровано в Дрежавному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.10.2014 року, індексний номер якого 28513359. Відповідно до п.5 договору купівлі-продажу, за домовленістю сторін продаж вчинений за 125032,92 грн, які покупець сплатив продавцю до укладення договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку. (а.с.9-10)

Факт набуття права власності ОСОБА_3 на зазначене майно підтверджується відомостями, які містяться у витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.12.2014 року. (а.с.11, 80)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з положень ч.3 ст.12, ст.81 ЦПК України, встановивши, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу, сторони підтвердили факт повного розрахунку, дійшов висновку, що позивач не довела факту навмисного введення її в оману відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, а також нормам матеріального та процесуального права.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Аналогічні положення норм цивільного процесуального законодавства діяли в редакції ЦПК України, яка була чинною до 15 грудня 2017 року.

В силу положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 11 ч. 2 та статті 328 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. ст. 626 ч. 1, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. ст. 6, 527 ЦК України сторони є вільним в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (статті 656, 657 ЦК України).

Відповідно до приписів ст.ст. 638, 639, 640 ЦК України, зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою Івано-Франківська область, Богородчанський район селище Солотвин, вул. Берегова,1, з надвірними будівлями та спорудами, що розташовані на земельній ділянці площею 1304 кв.м, є укладеним з 03.12.2014 року (а.с.9-10).

Виходячи з презумпції правомірності правочину згідно до ст. 204 ЦК України, цей договір є чинним та підтверджує факт набуття ОСОБА_3 80/100 ідеальних часток будинку № 1 по вулиці Берегова у селищі Солотвин Богородчанського району у власність на законних підставах у відповідності до ст. 382 ЦК України.

Отже, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 03.12.2014 року та нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку відбувся, є укладеним, не є нікчемним.

Відтак, належність спірного житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами ОСОБА_3 і набуття цього нерухомого майна нею у власність безспірно підтверджується правовстановлюючим правочином - нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеним 03.12.2014 року між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_3

Отже, продана відповідачу частка будинку (80/100) з надвірними будівлями та спорудами вибула з власності позивача.

За змістом ст. ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

При тому кожна із цих вимог є самостійною підставою недійсності правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 230 ч. 1 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення, визначених у частині 1 статті 229 ЦК України (щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), тобто обставин, які впливають на вчинення правочину.

Згідно з роз'ясненнями, які викладені в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї з сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести та особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Відтак, відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману( у даному випадку позивач). Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Це означає, що обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_1 не довела, що під час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будинку вона умисно була введена ОСОБА_3 в оману щодо природи правочину та оплати.

Як вбачається зі змісту договору, його підписано в присутності нотаріуса. Встановлено особи сторін правочин, перевірено їх дієздатність та належність ОСОБА_1 будинковолодіння, що відчужувався.

Відповідно до п.5 договору купівлі-продажу спірного будинку, його продаж за домовленістю сторін вчинено за 125032,92 грн, які на момент підписання цього договору повністю оплачені ОСОБА_3 та отримані ОСОБА_1 до підписання цього договору. На момент підписання договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунку.

Таким чином, сторони договору засвідчили, що зазначена ціна предмету договору відповідає домовленості продавця та покупця, підтвердили факт повного розрахунку та отримання позивачем грошей за будинок, підтвердили, що має місце саме укладення договору купівлі-продажу, метою якого є реальний оплатний перехід права власності на 80/100 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

Належних та допустимих доказів про те, що позивач була введена в оману саме відповідачем щодо обставин, які мають істотне значення (невідповідність природи правочину намірам позивача), суду не надано.

При тому власна помилка позивача щодо правової природи й змісту правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним, як вчиненого під впливом обману. Наведені позивачем та її представником у судовому засіданні підстави позову про вчинення нею договору купівлі-продажу одночасно внаслідок помилки та під впливом обману є взаємовиключними, оскільки предмет доказування кожної із обставин, на яку посилається на підтвердження своїх вимог позивач, передбачає встановлення відмінних за правовою природою юридичних фактів. Наявність такої обставини як власна помилка позивача щодо правової природи й змісту правочину не перешкоджає позивачу звернутися з відповідним позовом.

Посилання апелянта (позивача) на те, що вона не отримала коштів за продаж будинку, також не знайшло свого підтвердження, оскільки спростовується п. 5 оспорюваного договору, в якому зазначено, що факт повного розрахунку за продане майно до укладення договору підтверджується сторонами.

Крім цього, неналежне виконання грошового зобов'язання (оскільки позивач вказує на те, що вона не отримала від відповідачки гроші за будинок) не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки її право може бути захищено іншим способом, зокрема шляхом стягнення несплачених коштів та збитків. Факт нездійснення оплати за договором підлягає доказуванню в межах позову про стягнення коштів.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин. повно досліджено обставини справи та під час розгляду справи дотримано норм процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 липня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

ОСОБА_7

ОСОБА_8