Справа № 299/2933/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і ОСОБА_1,

за участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду від 01 лютого 2018 року (у складі судді Трагнюк В.Р.) за позовом адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, тертя особа орган опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом у вересні 2017 р.

Просила ухвалити рішення, яким визначити місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька ОСОБА_3

На обґрунтування позовних вимог указала, що з 12.11.2011 р. і до 17.11.2016 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому в них народився син ОСОБА_5 Після розлучення позивач на користь відповідача сплачує аліменти на утримання сина та згідно з рішенням органу опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації бере участь у вихованні сина шляхом зустрічей із ним. Колишня дружина позивача не займається вихованням сина, його виховують батьки відповідача, а сама відповідачка знаходиться на заробітках у Польщі. Вважає, що син повинен проживати з батьком, дитину мають виховувати батьки, а не бабуся із дідусем. Позивач має постійну роботу, щомісячний дохід, має постійне місце проживання і за місцем роботи характеризується позитивно. Позивач не заперечує проти того, щоб мати брала участь у вихованні дитини, спілкувалася із нею, однак в інтересах дитини буде краще, щоб він проживав разом із батьком.

Рішенням Виноградівського районного суді від 01 лютого 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тим фактам, що відповідач ніколи не займалася і дотепер не займається вихованням дитини. Зазначає, що відповідач постійно перебувала та перебуває на заробітках у Польщі, відтак вихованням дитини займався позивач. Зазначає, що умови проживання позивача є належними для дитини, натомість той будинок, у якому тепер проживає син позивача та відповідача,не забезпечує гідних матеріально-побутових умов. Вважає, що суд першої інстанції мав критично оцінювати наявний у матеріалах справи висновок органу опіки та піклування Виноградівської РДА, оскільки в ньому не вказані умови проживання дитини у батьків відповідача.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до недоведеності тих фактів, на які посилається позивач в обґрунтування своїх тверджень.

У силу вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України апеляційний розгляд справи проводився за відсутності учасників справи.

Так, перше судове засідання у цій справі було призначене на 23 травня 2018 р. (а.с.133). Усі сторони були належним чином повідомленні про час і місце розгляду справи (а.с.140-144). У судове засідання сторона відповідача зявилася (а.с.149), однак суд ухвалив відкласти розгляд справи на 02.07.2018 р. через заяву адвоката ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи із-за хвороби позивача та неможливість прибуття адвоката ОСОБА_2 на судове засідання до апеляційного суду через участь в іншому судовому засіданні, хоча підтверджуючих документів цим доводам надано не було (а.с.148).

На судове засідання, яке було відкладено на 02.07.2018 р., сторона відповідача була належним чином повідомлена особисто 23.05.2018 р. (а.с.150), однак у судове засідання не зявилася і про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомила. Позивач був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи 26 червня 2018 р., однак у судове засідання не зявився повторно та про причини неявки апеляційний суд не повідомив.

25 червня 2018 р. до апеляційного суду Закарпатської області надійшла заява від адвоката ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням адвоката у період із 02.07.2018 р. по 01.08.2018 р. у щорічній відпустці.

Однак, суд апеляційної інстанції не може визнати поважною причину неявки в судове засідання адвоката позивача та як наслідок задовольнити клопотання і відкласти розгляд справи вже після 01 серпня 2018 р., із огляду на те, що це вже повторна неявка сторони позивача в судове засідання за розглядом їх апеляційної скарги. Позивач із невідомих апеляційному суду причин у судові засідання не зявляється, будучи при цьому належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, що загалом може свідчити про його незацікавленість у розгляді справи по суті.

На судове засідання, яке відбулося 02 липня 2018 р. ні позивач, ні відповідач не зявилися, про причини своєї неявки суд апеляційної інстанції не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, а з огляду на предмет спору (визначення місця проживання дитини) суд ухвалив розглядати справу за їх відсутності.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення залишенню без змін, із таких мотивів.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність виняткових обставин, визначених ст. 161 СК України та ст. 6 Декларації прав дитини, які б указували на те, що проживання із матірю може зашкодити дитині, а також недоведеність того, що мати не забезпечує дитину матеріально та не підтримує її морально.

При цьому судом установлено, що рішенням Виноградівського районного суду від 18 листопада 2016 р. (а.с.7) шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Виноградівського районного суду від 08.12.2016 р. із позивача на користь відповідача було вирішено стягувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про народження серія І-ФМ № 272579 (а.с.8) у шлюбі в сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно з довідкою про середню заробітну плату (дохід) у період із лютого 2017 р. по липень 2017 р. дохід позивача склав 41686.62 грн. (а.с.9). За місцем роботи (ТзОВ «Новітекс») позивач характеризується позитивно (а.с.10). Із довідки Виноградівського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області видно, що станом на 2017 р. у позивача відсутня заборгованість по сплаті аліментів (а.с.11). Рішенням органу опіки та піклування Виноградівської РДА від 30.11.2016 р. №03-19/3096 встановлено графік зустрічей позивача з малолітнім сином ОСОБА_5 (а.с.12). Позивач разом із своїми батьками має по 1/3 частці права власності в кімнаті площею 24,2 кв. м за адресою: м. Виноградів, вул. Миру,5/52.

Орган опіки та піклування Виноградівської РДА надав висновок про доцільність проживання дитини разом із матірю ОСОБА_4, за адресою: с. Дротинці, вул. Білака,12 (а.с.26-27,28).

Судом першої інстанції було констатовано недоцільним порушувати стабільність повсякденного життя дитини, що неминуче може статися у випадку визначення місця проживання дитини з батьком, у звязку з цим задоволення позовних вимог не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність повно установленим обставинам справи, належно оціненим доказам, нормам матеріального та процесуального права.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обовязки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права.

Відповідно до ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з ст.ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 р. (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в такого роду справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У ст.9 Конвенції про права дитинизазначено, що «якнайкращі інтереси дитини» мають відігравати визначальну роль при вирішенні питань щодо місця її проживання з одним із батьків.

Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.

Через вік дитини (у грудні 2018 р. ОСОБА_5 виповниться 5 р.) можливості дізнатися думку дитини щодо її власного бажання проживати чи з матірю чи з батьком не виявилося можливим, однак суд апеляційної інстанції враховує факт недоцільності зміни місця проживання дитини, оскільки вже склався сталий порядок її проживання із мамою, а його примусова зміна може призвести до психоемоційного порушення стану дитини такого віку. Крім того, судом встановлено, що малолітній син на даний час проживає у належних умовах, отримує належне піклування і догляд.

При цьому враховується висновок органу опіки та піклування від 19.10.2017 р. і рішення органу опіки та піклування від 03.10.2017 р. про доцільність визначення місця проживання дитини разом із мамою. Цим висновком також було встановлено, що позивач проживає у гуртожитку, де в блоці є спільна кухня та санвузол, гуртожиток не газифікований, а біля будинку немає місця для проведення дозвілля дитини. Натомість, за місцем проживання мами для дитини створені повноцінні умови для її доброго розвитку.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідач ніколи не займалася і на теперішній час не займається вихованням дитини, не підтверджений належними, допустимими та достовірними доказами.

Довід апеляційної скарги про те, що відповідач постійно перебувала та перебуває на заробітках у Польщі, відтак вихованням дитини займався позивач, не заслуговує на увагу, оскільки не є достатнім для скасування оскаржуваного рішення. Так, відповідачем і не заперечується факт виїзду на заробітки за кордон, однак це відбувається періодично, а не постійно як стверджує позивач. Окрім того, такий вид заробітку не заборонений законом і аж ніяк не свідчить про неналежне виховання дитини матірю.

Довід апеляційної скарги про те, що умови проживання позивача є належними для дитини, натомість той будинок, у якому тепер проживає син позивача та відповідача, не забезпечує гідних матеріально-побутових умов, спростовується висновком органу опіки та піклування Виноградівської РДА від 19.10.2017 р. №03*-24/2315 (а.с.26-27).

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до тверджень про невиконання матірю своїх батьківських обовязків у звязку з її перебуванням на заробітках і фактичне виховання дитини батьками відповідачки. На противагу цьому позивач посилається на свої нормальні умови проживання, заробітну плату та належне виконання своїх батьківських обовязків.

Однак, у вирішенні спору про визначення місця проживання дитини хороші умови проживання, заробітна платай інші переваги матеріального плану не повинні переважувати інтереси дитини.

Вище будь-яких матеріальних благ одного з батьків мають бути інтереси дитини.У нашому випадку малолітньому сину сторін у справі виповниться лише 5 р., у звязку з чим зміна місця проживання може негативно вплинути на психоемоційний стан дитини. Крім того, висновком і рішенням органу опіки та піклування Виноградівської РДА визначено місце проживання із мамою, а підстав не брати до уваги такий висновок у ході судового розгляду справи не встановлено.

Також належить зауважити, що позивачу не чиняться перешкоди в спілкуванні з дитиною і участь батька у вихованні та спілкуванні з дитиною забезпечена, а в разі зміни обставин, повязаних із віком дитини, при наявності спору між батьками, батько не позбавлений можливості звернення до суду із позовом про визначення місця проживання дитини.

Однак, на цьому етапі розвитку та зростання малолітнього сина сторін підстав для задоволення позову та як наслідок визначення місця проживання дитини саме з батьком, немає, що і констатував суд першої інстанції. Сумнівів у законності та обґрунтованості такого рішення у апеляційного суду не виникло.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Наведені апелянтом і проаналізовані судом апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції як необґрунтовані, суперечні обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення. 2.Рішення Виноградівського районного суду від 01 лютого 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 12 липня 2018 року.

Судді: