Справа № 367/217/18 Головуючий у І інстанції Оладько С. І.
Провадження № 22-ц/780/3118/18 Доповідач у 2 інстанції Сержанюк А. С.
Категорія 26 02.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

02 серпня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії: Журби С.О., Кулішенка Ю.М., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

10 січня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із названим позовом, де просив стягнути із ОСОБА_3 на свою користь борг за договором позики з урахуванням відсотків за користування позикою у розмірі 263 248,16 грн. та вирішити питання відшкодування судових витрат.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 01 квітня 2017 року між ним та ОСОБА_3, було укладено договори позики на підтвердження яких відповідачем надано власноручно складені розписки про отримання коштів.

Так, згідно однієї із розписок від 01 квітня 2017 року, ОСОБА_3 отримав від нього в борг 6 550 доларів США, що станом на 01 квітня 2017 року в еквіваленті до гривні складає 173 575 грн.

Згідно другої розписки від 01 квітня 2017 року відповідач отримав у нього в борг 1 600 євро, що станом на 01 квітня 2017 року в еквіваленті до гривні складає 46 342,71 грн.

У травні 2017 року він в усній формі звернувся до відповідача з проханням повернути йому грошові кошти, отримані ним у позику.

На що відповідач просив зачекати, оскільки не мав у наявності такої суми.

В подальшому, він неодноразово просив відповідача повернути йому кошти, отримані ним у борг, однак відповідач просив зачекати, а потім взагалі став уникати розмов, перестав відповідати на телефонні дзвінки.

Оскільки у розписках про отримання відповідачем грошових коштів у борг не визначений термін виконання боржником обов'язку повернення суми боргу, ним 12 жовтня 2017 року було направлено письмову вимогу відповідачу про повернення коштів.

Однак, відповідач ОСОБА_3 проігнорував його письмову вимогу та до сьогоднішнього дня свого зобов'язання щодо повернення коштів не виконав.

Загальна сума боргу, що підлягає стягненню з відповідача на його користь складає 239 085,26 грн.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що позивач на підтвердження існування боргових зобов'язань відповідача перед ним посилається на розписки від 01 квітня 2017 року, копії яких залучені до матеріалів справи, оригінали яких були оглянуті у судовому засіданні.

Однак, згідно змісту вказаної розписки не вбачається, що відповідач отримав від позивача кошти в сумі 6 550 доларів США саме у борг.

Дана розписка також не містить зобов'язання відповідача повернути вказані кошти.

Що ж до змісту іншої розписки від 01 квітня 2017 року вбачається, що відповідач отримав від позивача 1 600 євро на придбання автомобіля Фольксваген Гольф 1999 року випуску та після продажу автомобіля зобов'язався повернути отримані кошти позивачу.

Вказаним договором позики передбачено порядок повернення грошових коштів у розмірі 1 600 євро та передбачено, що вказану суму позики відповідач зобов'язався повернути після продажу автомобіля Фольксваген Гольф 1999 року випуску.

У судовому засіданні встановлено, що зазначений автомобіль на час звернення позивача до суду із вказаним позовом та на час розгляду даної справи по суті ще не проданий, що підтверджується наданими відповідачем доказами, а саме оголошеннями про продаж автомобіля.

У свою чергу, позивач не надав до суду доказів тих обставин, що автомобіль, зазначений у розписці від 01 квітня 2017 року, відповідачем проданий і у нього виникло право на повернення коштів відповідачем згідно вказаної розписки.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального права та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, відповідно до розписки від 01 квітня 2017 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 6 550 доларів США ( а.с. 6 ).

Згідно ж розписки від 01 квітня 2017 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 1 600 євро на покупку автомобіля Фольцваген Гольф 1999 року і зобов'язався після продажу названого автомобіля повернути отримані грошові кошти ( а.с. 7 ).

12 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення грошових коштів в розмірі 6 550 доларів США та 1 600 євро ( а.с. 8, 9 ).

Проте, відповідач грошові кошти не повернув, в зв'язку з чим 10 січня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із названим позовом ( а.с. 2-5 ).

На підтвердження розміру заборгованості по процентах згідно ст. 1048 ЦК України позивач надав розрахунок заборгованості за період з 01 квітня 2017 року по 09 січня 2018 року у розмірі 24 162,90 грн. ( а.с. 25 ).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості за правочином у розмірі 6 550 доларів США з урахуванням відсотків, на переконання апеляційного суду, місцевий суд обгрунтовано прийшов до висновку про необхідність відмови у позові, оскільки між сторонами не укладався договір позики у відповідності до положень ст. 1046 ЦК України в силу відсутності відомостей у розписці про повернення грошових коштів, що є обов'язковою умовою у зазначеному правочині, а відтак - відповідач не має нести цивільно-правову відповідальність за позовом у цій частині.

За таких обставин, в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості в розмірі 6 550 доларів США та відповідних процентів на цю суму, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини, прийшов до переконання про відмову в задоволенні позову і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 16, 1046, 1048, 1049 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

При цьому, ним дана належна оцінка належних та допустимих доказів по справі у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України.

Крім цього, матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами виникли саме боргові зобов'язання за розпискою про отримання грошових коштів в розмірі 6 550 доларів США.

Відтак, в названій частині судове рішення у справі, на переконання апеляційного суду, також узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у справі №6-63цс13, де, серед іншого, зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

А тому, викладені у апеляції доводи щодо цих вимог суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення в названій частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Що ж до позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 1 600 євро, то апеляційний суд з цього приводу вважає за необхідне зазначити наступне.

Враховуючи текст розписки від 01 квітня 2017 року ( а.с. 7 ), сторони уклали між собою договір позики, що не заперечували у судовому засіданні позивач та представник відповідача.

Однак, остання наполягала на тому, що строк повернення позики обумовлений сторонами датою продажі транспортного засобу, зазначеного у розписці.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів наявності у власності чи володінні саме ОСОБА_3 названого автомобіля і таких не надав його представник суду апеляційної інстанції.

Відтак, суд другої інстанції вважає, із врахуванням встановленого, що сторонами не був погоджений строк виконання боржником свого обов'язку повернути грошові кошти, а тому позивач набув права вимагати повернення грошових коштів у будь-який час згідно положень ч. 2 ст. 530 ЦК України.

А оскільки відповідач свого обов'язку у встановлений зазначеною нормою строк не виконав, то позивач правомірно звернувся 10 січня 2018 року до суду із зазначеними вимогами з цього приводу у відповідності до положень ст.ст. 1046 - 1049 ЦК України.

При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі №6-284цс17 від 01 березня 2017 року, згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Разом з тим, курс гривні щодо євро станом на 02 серпня 2018 року становить 3 153,4907 грн. за 100 євро ( а.с. 150 ). Відтак, із ОСОБА_3 у відповідності до зазначеного правочину необхідно стягнути на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 1 600 євро, що еквівалентно 45 351,60 ( 1 600 х 3 153,4907 : 100 ) грн.

При цьому, підлягають до стягнення проценти від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України в період 01 квітня 2017 року по 09 січня 2018 року у відповідності до ст. 13 ЦПК України та ст. 1048 ЦК України в розмірі 5 102,80 ( 251,58 + 754,74 + 2 660,95 + 914,40 + 521,13 ) грн. і при визначенні їх розміру суд виходив із наступних розрахунків.

Так, в період з 01 квітня по 13 квітня 2017 року, враховуючи облікову ставку Національного банку України в цей період, проценти від суми позики становлять 251,58 ( 50 454,40 х 14 :100 х 13 : 365 ) грн., з 14 квітня - 25 травня 2017 року - 754,74 ( 50 454,40 х 13 :100 х 42 : 365 ) грн., з 25 травня - 26 жовтня 2017 року - 2 660,95 ( 50 454,40 х 12,5 :100 х 154 : 365 ) грн., з 27 жовтня - 14 грудня 2017 року - 914,40 ( 50 454,40 х 13,5 :100 х 49 : 365 ) грн., з 15 грудня 2017 року - 09 січня 2018 року - 521,13 ( 50 454,40 х 14,5 :100 х 26 : 365 ) грн.

Відтак, враховуючи вищевикладене до стягнення підлягає заборгованість та проценти за правочином у розмірі 50 454,40 ( 45351,60 + 5 102,80 ) грн.

За таких обставин, суд першої інстанції на вищенаведені обставини справи уваги не звернув, і, як наслідок, ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову, не дотримавшись положень ст.ст. 16, 526, 530, 1046 -1049 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 259, 263-265 ЦПК України.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість рішення у цій частині, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення зазначених норм матеріального права та процесуального права при його ухваленні, знайшли своє підтвердження при розгляді справи, унаслідок чого рішення місцевого суду в частині стягнення 1 600 євро та процентів за цим правочином підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення цих позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України та зазначених положень матеріального і процесуального права.

При цьому, доводи відзиву ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ( а.с. 123-126 ), зокрема, про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки, з точки зору суду другої інстанції, знайшли своє підтвердження і є правовою підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення лише в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 6 550 доларів США та процентів за нею.

Надані суду докази, зокрема, договір купівлі-продажу, доручення, оголошення ( а.с. 43, 44, 45, 46, 47, 65, 66 , 67, 68, 69, 70, 71, 72, 149 ), на переконання апеляційного суду, не є належними та допустимими доказами по справі у відповідності до положень ст.ст. 77, 78 ЦПК України, оскільки за ними неможливо ідентифікувати відповідача як володільця зазначеного у цих документах транспортного засобу.

Згідно положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий сбір в розмірі 391,52 грн. ((1 600 х 0,4 + 1 600 х 0,4 х 150 : 100 ) х 22,22 :100 ) грн.

Визначаючи розмір судового збору, апеляційний суд виходить із пропорції задоволених вимог в 22,22 ( 50 454,40 : 227 056,16 х 100 ) відсотків.

При цьому, загальна сума вимог позивача за доларовим правочином на день розгляду справи становить 227 056,16 ( 6 550 х 26,9621 ) грн.

Окрім іншого, позивач не позбавлений можливості звернутися з вимогами про стягнення грошових коштів в розмірі 6 550 доларів США та процентів з інших правових підстав.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-82, 141, 263, 264, 265, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задольнити частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 08 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики скасувати в частині відмови у стягненні боргу за договором позики в сумі 1 600 євро та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї заявленої вимоги.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 1 600 євро, що еквівалентно 50 454,40 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий сбір в розмірі 391,52 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

Ю.М. Кулішенко