Справа № 752/6836/18
Провадження № 2/752/3997/18
10.07.2018 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Шевченко Т.М.
з участю секретаря Павлюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, -
у березні 2018 р. позивач ОСОБА_1 звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила позбавити відповідача ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_1
В обґрунтування позову позивач зазначає, що є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1, її син ОСОБА_3, а також колишня дружина сина - відповідач ОСОБА_2 Після розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у липні 2015 року остання квартиру залишила, у квартирі не проживає, не несе витрати на утримання та на оплату житлово-комунальних послуг, у зв'язку із укладенням шлюбу з іншим чоловіком, проживає за іншою адресою, однак у добровільному порядку вирішити питання про зняття її з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_2 відмовляється.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 25.04.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Від відповідача відзив на позов не надійшов, клопотань, заяв процесуального характеру від учасників справи також не надійшло.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
Заслухавши пояснення представника позивача, третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1, виданого 06.08.2002 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (а.с. 6).
У квартирі АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1 з 04.10.2002 року, відповідач ОСОБА_2 з 26.05.2011 року та третя особа ОСОБА_3 з 04.10.2002 року.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 10-11).

Згідно акту від 13.04.2018 року, складеного комісією та затвердженого начальником ЖЕД № 4 ТОВ «Новобудова», ОСОБА_2 з початку 2015 року не проживає у АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначає про порушення відповідачем її прав, як власника квартири, оскільки відповідач після припинення шлюбних стосунків з ОСОБА_3 у квартирі не проживає, житлом не користується, витрати на оплату комунальних послуг не несе, однак добровільно відмовляється вирішити питання щодо зняття з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

За змістом ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною першою ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини першої ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню, оскільки між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, яка порушує права позивача, як власника майна, не існує договірних відносин щодо цього майна.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є членом сім'ї власника майна ОСОБА_1

Стаття 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст.ст. 71. 72. 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

З огляду на те, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 317, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 12, 19, 42, 81, 89, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов - задовольнити.

Позбавити права користування житловим приміщення - квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору у розмірі 704,80 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто Голосіївським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 10.07.2018 року

Суддя: