АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 686/1781/18
Провадження № 22-ц/792/1071/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді - Гринчука Р.С.,

суддів: Костенка А.М., Ярмолюка О.І.,

секретар - Задвірний В.І.,

з участю представника апелянта,

позивача та його представника,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про про визнання недійсним договору дарування, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 травня 2018 року, ухваленого суддею Карплюком О.І.,

встановила:

В січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсними договору дарування.

На обґрунтування позову зазначила, що 11.12.2007 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування належна їй на праві приватної власності ? частина квартири АДРЕСА_1 перейшла у власність її дочці, ОСОБА_2 (на дату укладення спірного правочину - ОСОБА_2).

Однак при укладенні цієї угоди вона вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки розраховувала на те, що дочка буде доглядати її в подальшому.

В 2018 році чоловік дочки вигнав її квартири та заборонив користуватися житлом.

Звернувшись після цього до нотаріуса вона зі змісту спірного договору зрозуміла, що уклала договір дарування замість договору довічного утримання, що призвело до порушення її прав, оскільки іншого житла вона не має.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 травня 2018 року позов було задоволено. Визнано недійсними договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 11.12.2007 року, посвідчений державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори Грицею Л.М. та зареєстрований в реєстрі за №1-6988. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 704,80 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне встановлення судом обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

При цьому апелянт зазначила, що судом не взято до уваги факти, які вказують на повне усвідомлення ОСОБА_1 щодо договору, який вона укладала, а саме договору дарування, а не довічного утримання. Позивач в судовому засіданні визнала ту обставину, що за власною ініціативою здійснила дарування належної їй частки квартири з метою неможливості в подальшому оспорити право власності на це майно її бувшим чоловіком та гарантування своїй дочці, ОСОБА_2 права на квартиру в цілому.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просила суд апеляційної інстанції залишити без змін рішення суду першої інстанції.

В суді представник апелянта підтримала апеляційну скаргу.

Позивач та її представник в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечили, підтримали рішення суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовані норми матеріального права, в зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судом встановлено, що 11.12.2007 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування належна ОСОБА_1 ? частини квартири АДРЕСА_1 перейшла у власність її дочки ОСОБА_2, яка є власником іншої ? частини цієї квартири.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що враховуючи обставини справи, особу позивача та відповідача, правочин був вчинений під впливом помилки, тому у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 229 ЦК України він є недійсним.

Однак такий висновок суду є помилковим.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 статті 229 вказаного Кодексу передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які викладені в п. 19 постанови №9 від 06.12.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В даному випадку судом помилково було встановлено, що у ОСОБА_1 під час укладення нею договору було відсутнє волевиявлення на безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 ? частини квартири.

В правовому висновку у справі № 6-372цс16 від 27.04.2016 року Верховний Суд України зазначив, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на дату укладення спірного правочину 11.12.2007 року не була особою похилого віку, у неї не було виявлено вад фізичного або психологічного характеру, які могли б вплинути на її усвідомлення змісту вчинюваного правочину. Та обставина, що вона має 2 групу інвалідності в зв'язку з травмою хребта об'єктивно не могла вплинути на її волевиявлення під час укладення спірного правочину.

При цьому, судом не надано належної правової оцінки тій обставині, що обдарованим за договором дарування від 11.12.2007 року є рідна дочка позивача, яка також є співвласником іншої ? частини квартири, що підтверджує дійсність намірів сторін правочину на безоплатну передачу спірного майна.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, вона свідомо прийняла рішення про дарування, безоплатну передачу належної їй частини квартири дочці і при ознайомленні зі змістом договору дарування у нотаріуса 11.12.2007 року усвідомлювала, що за умовами договору вона є дарувальником, а її дочка обдарованою особою, що повністю відповідало її волі та волі дочки.

Це пояснення повністю узгоджується з обставинами, зазначеними позивачем в позовній заяві про те, що вона спільно зі своєю дочкою прийняла рішення про дарування належної їй ? частини спірної квартири.

Після укладення спірного договору, в 2016 році її дочка зареєструвала шлюб з чоловіком, з яким у неї виникли неприязні стосунки, що і стало фактичною причиною звернення до суду з даним позовом.

Ця обставина також підтверджується висновком посадової особи ГУНП в Хмельницькій області від 12.01.2018 року за зверненням ОСОБА_1 щодо неправомірних дій свого зятя ОСОБА_2 Як вбачається зі змісту документа, ОСОБА_1 вказала на те, що коли вона прийшла провідати внука до спірної квартири, то зять не впустив її та погрожував фізичною розправою.

Також необхідно звернути увагу на ту обставину, що після укладення спірного правочину, 19.09.2008 року ОСОБА_1 з власної волі була знята з реєстрації за адресою, АДРЕСА_1 та 08.10.2008 року зареєстрована по АДРЕСА_2, де фактично і проживала разом із матір'ю, сплачуючи за спожиті послуги, зокрема, за спожиту електроенергію, що підтверджується даними особового рахунку споживача ОСОБА_5, матері ОСОБА_1 Таким чином в даному випадку відбулася фактична передача подарованого майна від дарувальника до обдарованого.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції позивач, після смерті матері в 2017 року вона продовжує до цього часу фактично проживати у вищевказаному будинку в с. Осташки Хмельницького району, яке розташоване у безпосередній близькості від м. Хмельницького, своє право на спадкове майно, зокрема, будинок, який залишився після смерті матері вона у встановленому законом порядку не оформила.

Враховуючи такі обставини, слід прийти до висновку про те, що після смерті матері в 2017 році в с. Осташки Хмельницького району ОСОБА_1 прийняла спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України. Спадщина, зокрема, і будинок по АДРЕСА_2 належить позивачу з часу прийняття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Наявні в справі фотокартки, з яких вбачається перебування ОСОБА_1 у вищевказаному будинку, справжність яких в суді остання підтвердила, підтверджують ці обставини (а.с. 59-63).

Таким чином, позивач забезпечена житлом і тому та обставина, що будинок, в якому вона проживала в с. Осташки Хмельницького району не зареєстрований за нею на праві власності, не є доказом відсутності у неї іншого, крім спірної квартири, житла, а отже і не може свідчити про відсутність волевиявлення на укладення спірного правочину.

Необґрунтованими є також висновки суду щодо необхідності позивача у сторонньому догляді. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи в зв'язку з отриманою травмою хребта, однак при цьому працює з 12.01.2015 року і до цього часу гардеробником Хмельницького міського перинатального центру.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в суді не надали свідчення щодо обставин укладення спірного правочину, тому посилання суду на їх показання як на належний та допустимий доказ є необґрунтованим.

Необхідно також звернути увагу на те, що в п. 10 договору дарування частини квартири від 11.12.2007 року сторони договору вказали про повне розуміння суті правочину та підтвердили дійсність намірів на його укладення.

Рішення суду не відповідає принципу правової визначеності у цивільних правовідносинах, оскільки визнання судом недійсним спірного правочину через 10 років з дня його укладення з підстав того, що одна його сторона помилялася щодо правової природи правочину в момент його укладення, в той час як було встановлено, що протягом 10 років після укладення спірного договору сторони беззаперечно виконували усі його умови, не можна вважати обґрунтованим.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та необхідності в зв'язку з цим скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Питання розподілу судових витрат між сторонами підлягає вирішенню у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України.

Оскільки позивач на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, тому відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені апелянтом підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 8 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про про визнання недійсним договору дарування відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30.07.2018 року.

Головуючий /підпис/ Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 19,21