АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2018 року

м. Харків

справа № 619/820/18

провадження № 22ц/790/4107/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Кружиліної О.А.,

суддів: Колтунової А.І., Маміної О.В.

імена (найменування сторін):

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 травня 2018 року в складі судді Нечипоренко І.М.,

в с т а н о в и в:

06 березня 2018 року ОСОБА_1 звернулася у суд до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним.

Доводи позовної заяви мотивовані тим, що 19 березня 1998 року між сторонам по справі був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, що знаходиться у смт Слатіне Дергачівського району Харківської області. Вказаний договір був укладений та зареєстрований на Біржі нерухомості та основних фондів «Україна» на підставі біржового контракту від 19 березня 1998 року, реєстраційний № Р8-456 договорів-доручень від імені продавця та покупця з брокерами на здійснення біржової угоди та протоколу біржових торгів, без наступного нотаріального посвідчення.

На теперішній час біржа, де був зареєстрований договір купівлі-продажу має назву Універсальна біржа «Україна».

Після укладення зазначеного договору сторони повністю виконали усі його умови. Позивач по справі відповідно до вимог пункту 10 договору зареєструвала своє право власності на придбаний житловий будинок в органу технічної інвентаризації - Слатинському малому підприємстві технічної інвентаризації за № 1913 від 30 березня 1998 року.

ОСОБА_1 вважала, що вона набула право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, що знаходиться у смт Слатіне Дергачівського району Харківської області, але не має можливості розпорядитися своїм майном, оскільки правовстановлюючий документ на це майно не відповідає вимогам статті 657 ЦК України, а саме: договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчений.

Враховуючи те, що усі умови договору купівлі-продажу житлового будинку фактично було виконано, право власності на підставі договору було зареєстровано згідно чинного на той час законодавства, вважала, що наявні усі обставини для визнання договору від 19 березня 1998 року на підставі статті 47 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року) дійсним та виконаним.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 08 травня 2018 року у позові ОСОБА_1 відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скарзі, в якій просила скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки суд першої інстанції не об'єктивно дослідив докази по справі, надавши їх хибну оцінку.

Зокрема, зазначала, що судом не прийнято до уваги той факт, що нею було виконано усі умови договору купівлі-продажу, а саме: зареєстровано право власності в органі технічної інвентаризації; відповідач ОСОБА_2 з часу укладання договору ухиляється від нотаріального оформлення угоди, що підтверджується отриманням нею письмової пропозиції щодо нотаріального оформлення угоди від 10 січня 2018 року. Крім того, ОСОБА_2 визнала у повному обсязі позовні вимоги.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважала, що заява відповідача про визнання позову від 27 квітня 2018 року та пропозиція про нотаріальне оформлення угоди від 10 січня 2018 року є належними та достовірними письмовими доказами, які підтверджують правомірність її позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надійшло.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із положень статей 57, 58 Конституції України, статті 5 ЦК України, статей 45, 47, 153, 224, 227 ЦК Української РСР та мотивував своє рішення тим, що для визнання судом угоди дійсною необхідним є не лише факт повно чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також встановлення факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, в той час як позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу в момент його укладення та під час його виконання, що унеможливлює визнання угоди дійсною на підставі статті 47 ЦК Української РСР, та не зазначено за яких умов не було у встановленому законом порядку нотаріально посвідчено спірний договір, не надано до суду доказів, що підтверджують факт невизнання чи оспорення права власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок відповідачем.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується у повному обсязі, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що 19 березня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: смт Слатіне Дергачівського району Харківської області АДРЕСА_1, який зареєстровано Біржею нерухомості та основних фондів «Україна» за №Н8-456, а 20 березня 1998 року - Слатінським комунальним підприємством технічної інвентаризації «Інвентаризатор».

Зазначений договір купівлі-продажу житлового будинку нотаріально не посвідчений.

Відповідно до частин 2, 3 статті 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Виходячи з аналізу зазначених норм, колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми ЦК Української РСР в редакції 1963 року.

Стаття 227 ЦК Української РСР передбачає, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» станом на 19 березня 1998 року договір купівлі-продажу нерухомого майна не підлягав нотаріальному посвідченню.

Разом із тим, згідно з роз'ясненнями Міністерства юстиції України №17-12/44 від 10 квітня 1998 року «Щодо діяльності товарних бірж» передбачено особливі умови щодо договорів купівлі-продажу будинку (його частини) якщо хоча б однією із сторін є громадянин, вважається, що такі договори, укладені та зареєстровані біржами з дотриманням закону, підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, недотримання цієї вимоги згідно статті 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірний договір на момент його укладення у 1998 році підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню відповідно до вимог статті 227 ЦК Української РСР та частини 1 статті 55 Закону України «Про нотаріат», а тому дійшов правильного висновку про те, що відповідно до частини 2 статті 47 ЦК Української РСР такий договір не може бути визнаний дійсним.

Доказів щодо відмови відповідача від нотаріального оформлення спірного договору купівлі-продажу будинку матеріали справи не містять, не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції.

За результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 суд апеляційної інстанції відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 08 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складене 06 серпня 2018 року.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді А.І. Колтунова

О.В. Маміна