Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 344/9996/14 -ц

провадження № 61-31851 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - Івано-Франківська міська рада;

особа, яка подала апеляційну скаргу, БлізнюковаЛюбов Григорівна;

представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Барашкова В. В. від 10 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківського суду у складі колегії суддів: Горблянського Я. Д., Матківського Р. Й., Фединяка В. Д., від 16 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік - ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1. Ця частина будинку належала батьку померлого чоловіка - ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 19 червня 1965 року та акту про закінчення будівництва, затвердженого рішенням виконкому від 14 жовтня 1987 року № 306. ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а його дружина - ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_3, після чого її покійний чоловік - ОСОБА_8 фактично вступив в управління та володіння спадковим майном.

Позивачка зазначала, що вона як спадкоємець за законом після смерті свого чоловіка у встановлений законом термін звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 є єдиним спадкоємцем після смерті свого чоловіка - ОСОБА_8, який у свою чергу успадкував 1/2 частину будинковолодіння по АДРЕСА_1 після смерті своїх батьків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, фактично вступивши в управління спадковим майном.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_6, посилаючись на те, що вона участі у справі не приймала, проте ухвалене рішення суду стосується її прав та інтересів, так як вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті своїх батьків: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківського суду від 16 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено, заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_6 є донькою померлих: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, проживала у спадковому домоволодінні на час смерті своїх батьків, а, отже, вважається такою, що прийняла спадщину. У зв'язку з цим ухваленим рішенням суду першої інстанції порушуються її права та інтереси, так як її не було залучено до участі у справі, а виправити цей недолік апеляційний суд в силу своїх повноважень та положень ЦПК України не має можливості.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що районний суд не встановив кола всіх спадкоємців після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та не залучив їх до участі у справі. Разом з тим, апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 за апеляційною скаргою ОСОБА_6, не перевірив чи має остання право на спадкове майно, оскільки не встановив, чи проживала вона у спірному будинковолодінні на час смерті батьків, чи зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, чи фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, та чи брала участь в його утримані. Таким чином, апеляційний суд ухвалив рішення на припущеннях, що заборонено частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року. У зв'язку з цим судові рішення першої та апеляційної інстанції не можуть вважатися законними та обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У листопаді 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, у якому зазначала, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги - безпідставними. На час смерті її батьків вона разом зі своєю сім'єю та рідним братом - ОСОБА_8, який ще не був на той час одружений з позивачкою, проживали у спірному домоволодінні, а, отже, прийняла спадщину. Таким чином, вона разом зі своїм братом успадкували після смерті батьків 1/2 домоволодіння у рівних частках. У зв'язку з цим позивачка як спадкоємець першої черги за законом після смерті свого чоловіка, а її брата, може успадкувати лише 1/4 частину спірного спадкового майна.

Крім того, оскаржуване рішення апеляційного суду не позбавляє можливості позивачці звернутися до суду за захистом свого права але з дотриманням її прав. На даний час у провадженні районного суду перебуває справа за позовом ОСОБА_4 до неї про визнання права на спадкове майно, а також її позов до ОСОБА_4 за аналогічними вимогами. Зазначені позови об'єднанні в одне провадження, справа на цей час не розглянута.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно із статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Статтями 529, 530 ЦК УРСР передбачено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції порушуються права ОСОБА_6, яка є донькою померлих: ОСОБА_9 та ОСОБА_10, та на час смерті яких вона разом зі своєю сім'єю та рідним братом - ОСОБА_8, померлим чоловіком позивачки, проживали у спірному домоволодінні, а, отже, прийняла спадщину з братом у рівних частках. Разом з тим районний суд ухвалюючи рішення про визнання права власності на спірне домоволодіння за позивачкою, не встановив кола всіх спадкоємців після смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та не залучив ОСОБА_6 до участі у справі.

При цьому у силу процесуальних повноважень згідно статей 303, 307 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не має права залучити до участі у справі на стадії апеляційного провадження інших осіб. Отже, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд норм ЦПК України не порушив.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не перевірив чи має ОСОБА_6 право на спадкове майно, оскільки не встановив, чи проживала вона у спірному будинковолодінні на час смерті батьків, чи вступила в управління та володіння спадковим майном безпідставні, так як судом встановлено, що ОСОБА_6 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті своїх батьків та її не було залучено до участі у справі.

Посилання касаційної скарги на те, що ухвалене рішення апеляційного суду позбавляє можливості ОСОБА_4 захистити свої права на спадкове майно після смерті її чоловіка не заслуговують на увагу, оскільки вона має право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на спадкове майно і, як убачається із матеріалів справи, вона таким правом скористалася.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківського суду від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк