Справа № 697/490/18
Провадження № 2/697/339/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області

в складі:

головуючого судді Русакова Г.С..,

за участю секретаря Десятник О.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Дурицького М.А.

представника третьої особи Савенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Каневі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Територіального центру соціального обслуговування Канівського району, третя особа: Степанецька сільська рада об'єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (надалі позивач) звернувсь до суду із позовом до Територіального центру соціального обслуговування Канівського району, третя особа: Степанецька сільська рада об'єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання заповіту недійсним .

Позов обґрунтовано тим, щопозивач та ОСОБА_5 являються рідним братом та сестрою. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: Черкаська область, Канівський район с. Полствин, земельної ділянки площею 0,4541 га, кадастровий номер НОМЕР_1, надана для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою Черкаська область, Канівський р-н с. Полствин, земельної ділянки, площею 2,18 га , кадастровий номер НОМЕР_2, надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться в межах Полствинської сільської ради Канівського району Черкаської області.

11 січня 2018 року Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області у справі № 697/861/17 було встановлено факт родинних відносин між позивачем та померлою ОСОБА_5, а також визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. Звернувшись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з наявністю заповіту складеного не на ім'я позивача. Під час розгляду справи № 697/861/17 позивач довідався про те, що відповідачем було також подано позовну заяву про визнання додаткового строку для прийняття спадщини. Підставою є заповіт складений померлою ОСОБА_5. Про його існування до розгляду справи позивачу відомо не було. Він вважає складений заповіт на користь відповідача недійсним, оскільки впевнений, що даний заповіт його сестра склала не з власної волі, а під впливом тяжкої для неї обставини. Крім того вважає що даний заповіт є нікчемним, оскільки він суперечить вимогам законодавства щодо порядку та форми заповіту.

Ухвалою суду від 06.06.2018 року залучено до участі у справі третю особу -Степанецьку сільську раду об'єднаної територіальної громади, оскільки вони є правонаступниками Полствинської сільської ради.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити.

Відповідач позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що заповіт ОСОБА_5 посвідчений у встановленому законом порядку, на момент посвідчення заповіту ОСОБА_5 була у свідомості, стан був стабільний, вона все розуміла, її бажання на посвідчення заповіту було вільним та відповідало їй внутрішній волі, а тому правових підстав для визнання заповіту недійсним, як це просить позивач, не має.

Представник третьої особи, (була головою Полствинської сільської ради в момент посвідчення заповіту) в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і пояснила, що заповіт було складено з дотриманням всіх вимог законодавства. Особисто вона не була присутня під час складання оскаржуваного заповіту.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5, про що 10 вересня 2012 року складено відповідний актовий запис № 34 та Виконавчим комітетом Степанецької сільської ради Канівського району Черкаської області, видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3.

Спірний заповіт укладено у с. Полствин Канівського району Черкаської області 01.10.2010 року та посвідчено секретарем Полствинської сільської ради Канівського району Черкаської області.

Вказаним заповітом ОСОБА_5 все належне їй майно, де б воно не перебувало б і з чого воно не складалося і взагалі все те на що вона матиме право по закону, заповіла будинку інтернату, в якому буде перебувати до кінця свого життя..

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина 3 статті 203 Цивільного кодексу України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний - в силу припису закону.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В ході розгляду справи позивачем було доведено, що заповіт померлою ОСОБА_5 було вчинено під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

Із показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було встановлено факт примусу працівниками стаціонарного відділення с. Степанці на складання ОСОБА_5 заповіту на користь відділення. В іншому випадку ОСОБА_5 отримала відмову від прийняття на державне утримання.

Тяжкою умовою суд визнає тяжку хворобу ОСОБА_5, що підтверджується медичною карткою престарілого /інваліда/, що оформляється в будинок-інтернат від 05 жовтня 2010 року, в якому зазначено що ОСОБА_5 потребувала постійного стаціонарного догляду та поселення в будинок -інтернат загального типу.

Оскаржуваний заповіт складено 01 жовтня 2010 року.

Наказом Канівського районного територіального центру від 11.10.2010 року № 09 «Про поселення в стаціонар» ОСОБА_5 зараховано до стаціонарного відділення тільки 12 жовтня 2010 року.

Частина 2 статті 1257 Цивільного кодексу України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до п. 3.1 Типового Положення про будинок-інтернат для громадян похилого віку та інвалідів, геріатричний пансіонат, пансіонат для ветеранів війни і праці, яке затверджено Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2001 N 549 «до будинку-інтернату приймаються на державне утримання особи похилого віку, які досягли пенсійного віку, та інваліди першої і другої групи, старші за 18 років, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, побутового обслуговування, медичної допомоги, яким згідно з медичним висновком не протипоказане перебування у будинку-інтернаті та які не мають працездатних родичів, зобов'язаних їх утримувати за законом».

Так встановлено, що ОСОБА_5 мала право на поселення до будинку-інтернату для громадян похилого віку на державне утримання. Умова щодо складання заповіту на користь такого закладу законом не передбачена.

Як передбачено в пункті 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справи від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статтях 225, 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Разом з тим, при розгляді матеріалів справи, оцінивши надані сторонами пояснення та матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заповіт, вчинений ОСОБА_5 на користь будинку інтернату є нікчемним. До такого висновку суд прийшов із наступних міркувань.

Відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Як встановлено судом, загальні вимоги до посвідчення заповіту, передбачені в статті 1248 Цивільного кодексу України, при посвідченні спірного заповіту не були дотримані.

Згідно п.п. 157, 161 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03/03/2004 № 20/5 «заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. Заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини».

При розгляді справи судом було встановлено, заповіт від 01.10.2010 року вимогам норм права не відповідає, так як не містить обов'язкового запису про те, що він прочитаний вголос заповідачем та ним підписаний. Він має тільки підпис. Окрім цього заповіт є незрозумілим, адже ім'я спадкоємця чітко не визначене.

Більше того , як передбачено ст..1254 ЦК України, право вносити зміни до заповіту належить лише заповідачу.

За таких умов заповіт є нікчемним та не може нести жодного юридичного наслідку.

Положення статті 1248 Цивільного кодексу України встановлюють, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Проте, частиною 2 статті 1248 цього Кодексу передбачено обов'язкове дотримання необхідних вимог при посвідченні заповіту, а саме нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

«Враховуючи недотримання особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, обов'язкової вимоги, передбаченої ч. 2 ст. 1248 ЦК України щодо посвідчення заповіту - прочитання заповідачем вголос заповіту, який записаний із слів іншою особою, заповіт є нікчемний в силу прямої вказівки закону - ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме пункту 5, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення по встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Пункт 7 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року № 9 передбачає, що у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Зазначене також відображено в Узагальненні ВСУ від 24.11.2008 р. «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зокрема, звернення окремо з вимогою про встановлення нікчемності правочину без застосування наслідків недійсності правочину є правом позивача, тому у випадку предявлення такого факту вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Якщо позивач не заявляв окрему вимогу про встановлення нікчемності правочину, а посилається на її нікчемність при обґрунтуванні іншої пред'явленої вимоги, суди не вправі посилатися на відсутність рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинні дати оцінку таким доводам позивача в мотивувальній частині рішення або ухвалити додаткове рішення.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 216 Цивільного кодексу України вказує, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За правилами статті 236 цього Кодексу, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно пункту 6 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Враховуючи те, що судом при розгляді справи було встановлено нікчемність заповіту, який складений від імені ОСОБА_5 на користь будинку інтернату та посвідчений 01.10.2010 року секретарем Полствинської сільської ради і зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 18, а відтак заповіт є нікчемним із дати його вчинення 01.10.2010 року, є таким, що за його умовами юридичні наслідки не настають, а тому, суд вказує, що в даному випадку відповідач позбавляється права на спадкування майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 по заповіту, спадкування відбувається по закону і право на яке має брат померлої ОСОБА_5,.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 12, 18, 77-81, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 216, 225, 236, 1248, 1251, 1253, 1258 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_4 до Територіального центру соціального обслуговування Канівського району, третя особа: Степанецька сільська рада об'єднаної територіальної громади Черкаської області про визнання заповіту недійсним - задовольнити.

Визнати заповіт ОСОБА_5 від 01.10.2010 року на користь будинку - інтернату, посвідчений Полствинською сільською радою Канівського району Черкаської області в реєстрі за № 18 - недійсним.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Черкаської області через Канівський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі в 30 денний строк з дня складення повного судового рішення - апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження - після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

Повний текст рішення складено 27.07.2018 року.

Головуючий підпис Г.С. Русаков

з оригіналом згідно: оригінал зберігається при матеріалах справи № 697/940/18

Головуючий Г . С . Русаков