Справа № 752/7805/18
Провадження № 2/752/4185/18
18.07.2018 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Шевченко Т.М.
з участю секретаря Павлюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
16.04.2018 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03.08.2016 року у розмірі 166 208 грн. та судовий збір.
В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що 03.08.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США з терміном повернення позики до 03.02.2018 року та сплатою процентів за користування позикою у сумі 120 доларів США на місяць. Станом на час звернення до суду з позовом, відповідачем позика не повернута, внаслідок чого позивач на підставі ст.ст. 1046,1047 ЦК України звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.
Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 07.05.2018 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.
Від відповідача відзив на позов не надійшов, клопотань, заяв процесуального характеру від учасників справи також не надійшло.
Судова повістка відповідачу направлялись за його зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, але повернулась до суду за закінченням терміну зберігання.
Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне.
03 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування позикою у розмірі 120 доларів США на місяць, з терміном повернення позики до 03.02.2017 року, що стверджується розпискою, складеною ОСОБА_2 03.08.2016 року (а.с. 6).
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до норм ст.ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частина друга статті 1047 ЦК України).
Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
За змістом положень статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а, у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або декількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після його укладення всі обов'язки за договором позики, у тому числі і повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Така позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 року.
Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів законодавства.
Судом також встановлено, що як зі збігом терміну договору позики (03.02.2017 року), так і на час звернення до суду з позовом, відповідач грошові кошти, отримані 03.08.2016 року за договором позики позивачу не повернув. Внаслідок чого за відповідачем станом на 01.04.2018 року рахується заборгованість за договором позики у розмірі 4 000 доларів США.
Крім того, станом на 01.04.2018 року строк прострочення зі сплати процентів становить 20 місяців, відтак за відповідачем рахується заборгованість по сплаті процентів за користування позикою у розмірі 2400 доларів США (120 доларів США * 20).
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України на день платежу.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Тобто, законодавство визначено право для учасників цивільно-правових відносин визначати еквівалент грошового зобов'язання в іноземній валюті, але, розрахунки обов'язково мають здійснюватися в гривні.
Наведене відображено у Постанові Верховного Суду України від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, згідно правових висновків якої, аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст. 192, 533 ЦК дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.
При цьому, сторони, що застосовують еквівалент зобов'язання, встановлюють для себе зобов'язання розрахуватися в гривнях і виконують зобов'язання в гривнях. Єдина особливість - це те, що обсяг зобов'язань визначається курсом національної валюти відносно визначеної сторонами іноземної валюти на день платежу.
Станом на час звернення до суду з позовом за офіційним курсом Національного Банку України 1 долар США становив еквівалент 25,97 грн.
Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 03.08.2016 року у розмірі 166 208 грн. (6 400 * 25,97).
Крім того, у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2 014,48 грн.
Керуючись ст.ст. 536, 1046, 1048 Цивільного кодексу України, ст. ст. 82, 133, 141, 258, 259, 263-265, 266, 280 ЦПК України, суд -
Позов - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03 серпня 2016 року у розмірі 166 208 (сто шістдесят шість тисяч двісті вісім) гривень та сплачену суму судового збору у розмірі 2 014 (дві тисячі чотирнадцять) гривень 48 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто Голосіївським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 18.07.2018 року.

Суддя