Постанова

Іменем України

31 липня 2018 року

місто Київ

справа № 686/16466/14-ц

провадження № 61-3719зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження заяву Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року у складі колегії суддів: Дем'яносова М. В., Іваненко Ю. Г., Маляренка А. В., Леванчука А. О., Ступак О. В., у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2, за уточненим позовом просило стягнути заборгованість за відсотками за період з 02 серпня 2011 року до 02 серпня 2014 року у розмірі 6 084, 12 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 28 квітня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 500, 00 грн у вигляді встановленого початкового кредитного ліміту на платіжну картку зі строком дії до 31 липня 2008 року під 48 % річних на суму залишку заборгованості. Згідно з Умовами і правилами надання банківських послуг (далі - Умови), які є невід'ємною частиною договору, позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами в розмірі та в строки, визначені Умовами, й щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом. У разі порушення зобов'язань з погашення кредиту ОСОБА_2 сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 4 % на місяць, розраховані від суми залишку непогашеної заборгованості. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_2 належним чином не виконував, у зв'язку з чим розмір простроченої заборгованості перед банком станом на 02 серпня 2014 року складає 2 492, 60 грн. На час звернення банку до суду кредитний договір не розірваний, не припинений відповідно до вимог ЦК України, а тому, на переконання позивача, відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості за кредитом як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 січня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 05 квітня 2016 року у задоволенні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 січня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилено, рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 05 квітня 2016 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року.

У заяві ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило скасувати судове рішення, справу направити на новий розгляду до суду касаційної інстанції з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 599, 1048 ЦК України.

На обґрунтування заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надало ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у справі № 6-24942св16, постанову Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 лютого 2018 року заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року передана до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.

Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2018 року справу призначено до розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені у заяві доводи, Верховний Суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви про перегляд судових рішень необхідно відмовити.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 28 квітня 2006 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 2 500, 00 грн у вигляді встановленого початкового кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки до 31 липня 2008 року.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Умовами, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується пунктом 5. 5 Умов.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до пункту 6.5 Умов позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, перевитратами платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених договором.

Відповідно до пункту 5.7 Умов банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленій банком частині в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором.

Згідно з пунктом 5.2 Умов у разі порушення власником або довіреною особою вимог чинного законодавства України та/або умов цього договору та/або у разі виникнення овердрафту банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленій банком частині у разі невиконання власником та/або довіреною особою власника своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим договором.

17 вересня 2007 року позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, на дострокове повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу.

19 вересня 2007 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку 4 351, 39 грн, з яких: 2 492, 60 грн - заборгованості за тілом кредиту, 1 858, 79 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом.

Враховуючи зазначене, а також те, що після стягнення заборгованості за кредитом банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, договір не переукладався і не продовжувався (не пролонгувався), строк дії платіжної картки, виданої 28 квітня 2006 року, а отже строк дії договору, фактично закінчився 19 вересня 2007 року.

Зазначений судовий наказ стягувачем до виконання не звертався та є невиконаним. У зв'язку з цим у відповідача існує заборгованість зі сплати процентів перед банком.

Судом встановлено, що згідно з довідкою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»

№ 20.1.0.0.0/7-20151130/0553 від 30 листопада 2015 року картка, видана відповідачу, має термін дії до 31 липня 2008 року.

Банк звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором від 28 квітня 2006 року, нарахованих за період з 02 серпня 2011 року до 02 серпня 2014 року у розмірі 6 084, 12 грн лише через 6 років після закінчення строку дії договору - 04 серпня 2014 року.

ОСОБА_2 подав заяву про застосування позовної давності до вимог банку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пропустив строк позовної давності до додаткової вимоги про стягнення процентів на прострочену заборгованість за кредитом за період з 02 серпня 2011 року до 02 серпня 2014 року, оскільки 31 липня 2011 року сплинула позовна давність до основної вимоги про повернення кредиту.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року

у справі № 6-24942св16, відхиляючи касаційну скаргу відповідача та залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими задоволений позов банку, касаційний суд посилався на те, що з огляду на положення статей 599, 1048 ЦК України є можливим стягнення нарахованих процентів за три роки до дня звернення до суду із позовом, оскільки наявність невиконаного рішення суду про стягнення заборгованості не припиняє зобов'язань сторін.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15 викладено таку правову позицію.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Отже, зі змісту наведених судових рішень суду касаційної інстанції та судових рішень, про перегляд яких подано заяву, можна зробити висновок про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Разом з тим, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права у подібних правовідносинах, Верховний Суд керується такими положеннями закону.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом положень статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, у частині другій статті 258 ЦК України передбачено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Таким чином, оскільки після настання строку погашення кредиту у повному обсязі з 31 липня 2008 року позивач набув право вимоги повернення суми кредиту, включаючи відсотки, то звернення банком до суду 04 серпня 2014 року, тобто майже через 7 років, свідчить про пропуск позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Таким чином, у справі, яка переглядається, положення норм ЦК України застосовано правильно, рішення суду є законним, а тому у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

Г. І. Усик