РІШЕННЯ

Іменем України

12 липня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді - Журавської О.В.,

при секретарі - Касян А.Р.

за участю: позивача: ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_3

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до Київської міської Ради, Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_4, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування житловим приміщенням та вселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 08.12.2015 р. звернулись до суду з позовом, який в ході судового розгляду уточнили, до відповідачів Київської міської Ради, Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", треті особи ОСОБА_7, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування житловим приміщенням та вселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 15.11.1998 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено шлюб. Одразу після реєстрації шлюбу позивач ОСОБА_1 переїхав проживати до дружини в квартиру АДРЕСА_1. Пізніше йому стало відомо, що вказана квартира була надана дядьку його дружини ОСОБА_10 11.06.1972 року рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів трудящих згідно Ордеру №Г 212626 на право вселення та проживання. ОСОБА_10 ще влітку 1987 року вселив його дружину та її матір у вищевказану квартиру на правах членів його сім`ї, про що між ними 03.02.1988 року було укладено Договір «О праве и порядке пользования квартирой» та 08.10.1987 р. на ім'я матері дружини було видано нотаріально посвідчену довіреність по даній квартирі. Його було вселено у квартиру на умовах члена сім'ї квартиронаймача. За час шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_8 народилась донька - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка також була вселена до квартири та проживала там. Згода на таке вселення законодавством не передбачена. У 2012 році йому стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10 Увесь цей час він проживав у спірному житловому приміщенні, яке для нього та його доньки залишається єдиним місцем проживання. На цю адресу він отримує поштову кореспонденцію, за цим місцем проживання він та його донька обслуговуються у поліклініці. ІНФОРМАЦІЯ_3 мати його дружини - ОСОБА_11 померла. 03.05.2015 р. шлюбні відносини з дружиною були припинені і з вересня 2015 року він з дочкою став проживати у спірній квартирі до моменту незаконного їх виселення 25.09.2015 року працівниками жеку та співробітниками поліції (виселення відбувалось без рішення суду). Іншого житла вони не мають. Позивач зазначає, що він та його дочка були вселені в спірну квартиру в установленому законом порядку, постійно в ній проживають, сплачують за користування житлом та комунальні послуги, проводили поточні ремонтні роботи в квартирі, виконували всі обов'язки квартиронаймача, а тому на підставі ст. 64 ЖУ України він з донькою набули права користування цією квартирою, але 25.09.2015 р. були незаконно виселені. На підставі наведеного позивачі просять визнати за ними право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 та вселити їх у вищезазначену квартиру.

Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Ярошенко С.В. було відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

25.01.2017 р. згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано для розгляду судді Журавській О.В., яка ухвалою від 26.01.2017 р. прийняла справу до свого провадження та призначила справу до розгляду.

29.05.2017 р. від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову в якій він просив вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо квартири АДРЕСА_1 до набрання чинності рішенням суду.

12.06.2017 р. ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25.04.2018 р. Деснянським районним судом м. Києва винесено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів по справі. Зазначеною ухвалою суду витребувано з Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації відомості: чи видавався в період з жовтня 2014 року по теперішній час ордер на зайняття житлової площі квартири АДРЕСА_1 третім особам? Якщо так, то коли і ким було видано ордер? Витребувано з Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації завірену належним чином копію ордеру на квартиру АДРЕСА_1, виданого в період з жовтня 2014 року по теперішній час.

19.06.2018 р. в судовому засіданні було задоволено клопотання представника третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації щодо залучення до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_4.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та на підставі довіреності і в інтересах ОСОБА_5, представник позивача ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити.

В судове засідання представник відповідача - Київської міської ради не з`явився, до суду подав письмове заперечення в якому просить проводити розгляд справи у відсутності представника Київської міської ради та відмовити в задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Згідно ст. 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є ордер. Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Ордер на спірне житлове приміщення було видано ОСОБА_10 11.06.1973 року. Відповідно до довіреності від 08.10.1987 року, ОСОБА_10 уповноважив ОСОБА_12 (дружину, а не тещу позивача) управляти житловою площею, що знаходиться в його користуванні, вносити квартирну плату, а також мати вільний вхід до квартири. Вказана довіреність видана строком на один рік. ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_10 помер, а отже і чинність довіреності припиняється. Договір «О праве и порядке пользования квартирой» від 03.02.1988 року, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не можна вважати належним доказом, оскільки він жодним чином не посвідчений, підписи сторін ніким не завірені. Крім того, згідно ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тобто дія вищевказаного договору припинилась в момент смерті ОСОБА_10 Акти від 30.05.2015 та 20.09.2015 р. не можуть розглядатися судом як належні докази, оскільки ніким не затверджені та не зрозуміло ким та при яких обставинах складені. Позивачами не надано доказів щодо виконання обов'язків члена сім'ї наймача. Виключно покази, пояснення позивача не можуть бути належним доказом дотримання порядку вселення, та доказом, що спірне приміщення було постійним місцем його проживання з 1998 року до моменту пред'явлення позову і доказів виконання обов'язків члена сім'ї наймача. Крім того, стосовно позивачки ОСОБА_5 представник відповідача зазначив наступне. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2014 року, яке набрало законної сили, відмовлено ОСОБА_7 у визнанні права власності за набувною давністю на квартиру АДРЕСА_1 та задоволено зустрічний позов Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про виселення ОСОБА_7 разом з неповнолітньою ОСОБА_5 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Вищезазначеним рішенням встановлено, що ОСОБА_7 та неповнолітня ОСОБА_5 самоправно зайняли спірне житлове приміщення та проживали у ньому без належних на те підстав. Зазначене рішення було виконано, що підтверджується постановою про закриття виконавчого провадження від 26.10.2015 р. Як зазначено в акті від 06.07.2016 р. квартира вільна з 01.10.2015 р., в квартирі ніхто не проживає, ключі від квартири знаходяться на схоронності в начальника ЖЕД-302. Спірна квартира є неприватизованою та перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Києва. У відповідності до акту №40 від 29.03.2017 року квартира АДРЕСА_1 передана до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації під службове житло для вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства та обслуговування населення. Позивачами не надано доказів щодо порушення їх прав та не надано доказів: дотримання порядку при їх вселенні, зокрема, що була письмова згода на це наймача; факту реєстрації в спірному житловому приміщенні; що це приміщення було постійним місцем їх проживання, ведення з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, тощо. Крім того, враховуючи, що квартира надається громадянам, потребуючих поліпшення житлових умов, позивачами не надано доказів, що вони перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та саме вони, згідно черговості мають право на отримання в користування спірної квартири. Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_5 безпідставні та не підлягають задоволенню.

Представник відповідача - Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва" в судове засідання не з`явився, до суду подав письмове заперечення в якому просить проводити розгляд справи за відсутності представника, прийняти рішення згідно діючого законодавства.

Третя особа - ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, до суду подала заяву в якій просить проводити розгляд справи за її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує.

Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні просила відмовити в задоволені позову виходячи з наступного. 23.10.2014 р. Деснянським районним судом м. Києва було винесено рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Київської міської ради, третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовлено. Позовні вимоги за зустрічним позовом Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_7, треті особи: Київська міська рада, комунальне підприємство по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" Деснянського району м. Києва, комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Деснянського району м. Києва, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення задоволено та виселено ОСОБА_7 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5, 1998 р.н., з безпідставно займаної квартири АДРЕСА_1. Зазначене рішення суду залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 р. Відповідно до постанови головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_13 від 26.10.2015, виконавчий документ виконано у повному обсязі: ОСОБА_7 разом з неповнолітньою донькою ОСОБА_5, 1998 р.н. виселені з безпідставно займаної квартири АДРЕСА_1, виконавче провадження з примусового виконання рішення закрито. Крім того, відмовляючи ОСОБА_7 у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру на підставі набувальної давності, суд виходив з того, що ОСОБА_7 приховала факт користування спірною квартирою від її власника - держави, не повідомивши в установленому законом порядку про смерть єдиного квартиронаймача, а отже у її діях відсутні такі ознаки як добросовісність заволодіння та відкритість володіння чужим майном, що є необхідними передумовами для визнання особи власником майна на підставі набувальної давності у відповідності до ст.. 344 ЦК України. Також представник третьої особи зазначила, що як вбачається з відповідних документів і не заперечується сторонами, ОСОБА_1 є колишнім чоловіком, а ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_7 - племінниці померлого ОСОБА_10 Однак, це не надає їм права на зайняття спірного житлового приміщення, оскільки в квартирі вони не зареєстровані, і у встановленому законом порядку права на зайняття житлового приміщення не набували. Довіреність від 08.10.1987 р. та Договір від 03.02.1988 р., на які посилаються позивачі, припинили свою дію в день смерті ОСОБА_10, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому, якщо і виходити з того, що ОСОБА_10 у жовтні 1987 р. дозволив ОСОБА_11 мати вільний вхід до спільної квартири - це не є доказом його згоди на проживання у спірній квартирі позивачів. Що стосується твердження позивачів щодо їх заселення на законних підставах до спірної квартири, представник третьої особи зазначила, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. ОСОБА_1 є колишнім чоловіком ОСОБА_7 - племінниці померлого ОСОБА_10, а отже не належить до членів його сім`ї. Змістом ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР встановлено, що членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Однак, позивачами не надано суду доказів того, що їх в установленому законом порядку було визнано членами сім`ї наймача спірної квартири - ОСОБА_10, а тому посилання позивачів на норми чинного законодавства України, зокрема ст. ст. 64,65 ЖК Української РСР є недоцільним. ОСОБА_10 за життя з письмовими заявами про вселення в займане ним приміщення позивачів до житлово-експлуатаційної комісії не звертався, що також встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2014 р. Також позивачі не надали доказів того, що вони протягом 1998-2015 років повідомляли власника квартири - державу про своє проживання в ній, ставили питання перед відповідними органами про своє проживання та проживання членів своєї родини у спірній квартирі і їм в цьому було відмовлено, а надані стороною позивача платіжні документи на оплату комунальних послуг, договір про надання телекомунікаційних послуг не є належними доказами того, що саме позивачі виконували обов'язки наймача, встановлені законом. У квартирі була зареєстрована одна особа - ОСОБА_10, нарахування за спожиті житлово-комунальні послуги проводились на одну особу - ОСОБА_10 Тобто, беручи до уваги твердження позивачів про те, що вони фактично проживали у спірній квартирі вбачається, що отримані житлово-комунальні послуги, які вони використовували для задоволення власних потреб, ними не оплачувались взагалі. З огляду на наведене, позивачами не наведено правових підстав та не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у зв'язку з чим позовна заява не підлягає задоволенню. Окрім того, Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.04.2017 р. № 232 було затверджено спільне рішення про надання однокімнатної службової квартири АДРЕСА_1 працівнику з комплексного прибирання ЖЕД-313 ОСОБА_4, що підтверджується Ордером на право зайняття службового жилого приміщення від 20.04.2017 р.

В судовому засідання третя особа - ОСОБА_4 пояснила, що отримала Ордер на право зайняття службового приміщення, а саме квартири АДРЕСА_1. Зареєстрована в зазначеній квартирі з 03.05.2017 р. проте в квартирі на даний час не проживає. Коли отримувала вищезазначену квартиру, то вона була опечатана, там була лише газова плитка та софа. У санвузлі сантехніки не було, лічильників на воду також не було. Після отримання Ордеру особові рахунки на житлове приміщення переоформила на себе.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає в квартирі АДРЕСА_2 вже 45 років. Спірну квартиру отримав ОСОБА_10, його провідувала ОСОБА_4, а згодом там посилилась племінниця ОСОБА_10 - ОСОБА_7 разом з сином . Пізніше ОСОБА_7 одружилась з ОСОБА_1 і у них народилась дочка ОСОБА_15. ОСОБА_10 десь зник, а ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 проживали втрьох у квартирі і робили там ремонт. У 2015 році їх всіх було виселено з квартири.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що в будинку АДРЕСА_1 вона проживає вже 45 років. З ОСОБА_10 була знайома. Коли останній поїхав то поселив у квартиру племінницю. ОСОБА_1 вселився в квартиру більше 20 років тому, за комунальні послуги сплачував.

Свідок ОСОБА_17 в суді пояснив, що позивача ОСОБА_1 знає вже 22 роки. Всі квитанції за сплату комунальних послуг приходили на ім`я ОСОБА_10 Позивачка ОСОБА_5 на момент виселення була зареєстрована у спірній квартирі.

Вислухавши пояснення учасників процесу, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до довіреності, посвідченої державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_18 - ОСОБА_10, проживаючий в АДРЕСА_1 уповноважив громадянку ОСОБА_12 управляти житловою площею, що знаходиться в його користуванні, а саме квартирою АДРЕСА_1 бути його представником в домоуправлінні, вносити квартирну плату, а також мати вільний вхід до його квартири. Довіреність видана строком на один рік (Том 1 а.с. 5).

03.02.1988 р. між ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_6 було укладено Договір «О праве и порядке пользования квартирою», відповідно до умов якого ОСОБА_10 надає ОСОБА_11, яка є його сестрою, право користування квартрою АДРЕСА_1 а ОСОБА_11 зобов`язується виконувати обов'язки члена сім`ї квартиронаймача, передбачені ЖК УРСР от 30.06.1983 р. Даний договір підписаний сторонами, однак ніяким чином не завірений (Том 1 а.с. 6).

Позивач ОСОБА_1 перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_7 в період з 25.11.1998 р. по 03.07.2015 р. (том 1 а.с. 10, 11). Від спільного шлюбу народилась донька, позивачка по справі, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 12).

Відповідно до Свідоцтва про смерть, виданого Грабовською сільською радою Гомельського району Гомельської області гр. ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (том 1 а.с. 14).

Згідно Свідоцтва про смерть, ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (том 1 а.с. 13).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно ст. 58 ЖК Української РСР єдиною підставою для вселення в житлове приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду є ордер.

Статтею 61 ЖК Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. №2 роз'яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2014 р. встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_10, на підставі ордеру № 212626 серія Г від 19.06.1973 року на одну особу. Квартира є однокімнатною, жилою площею 18,62 кв.м. Відповідно до копії довідки ЖЕК № 302 від 11.03.2014 року нарахування за житлово-комунальні послуги проводились з 2002 року на одну особу - ОСОБА_10 по даний час (тому, що з 1987 року дані відсутні, програма сформована з 01.01.2002р.) та заборгованості за даною адресою станом на 01.03.2014 року немає.

30.01.2015 р. Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацію винесено Розпорядження №48 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майна. Згідно п. 1 зазначеного розпорядження, закріпити на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майно, що віднесене до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та перебуває на балансі комунальних підприємств по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» Деснянського району м. Києва та «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва. Відповідно до Додатку 1 до розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 48 від. 30.01.2015 р. до майна, що віднесене до сфери управління Деснянської районної в м. Києві та закріплюється на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», зокрема, відноситься і житловий будинок АДРЕСА_1 (том 1 а.с. 149-156).

Отже, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира є комунальною власністю.

З пояснень представників відповідачів вбачається, що їм взагалі не було відомо про те, що відсутній наймач спірної квартири.

Суд критично оцінює твердження позивачів про те, що вони були вселені у спірну квартиру в установленому законом порядку виходячи з наступного.

В обґрунтування позовних вимог, стороною позивачів надана довіреність від 08.10.1987 року, яка видана ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_11, якою довіритель уповноважив останню управляти житловою площею, яка перебуває в його користуванні, вносити квартирну плату, а також мати вільний вхід до квартири. Довіреність видана строком на один рік. Проаналізувавши зміст даної довіреності, яка припинила свою дію ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв'язку зі смертю ОСОБА_10 на підставі ст. 69 ЦК Української РСР, який діяв на той час, необхідно відмітити, що якщо і виходити з того, що ОСОБА_10 у жовтні 1987 року дозволив ОСОБА_11 мати вільний вхід до вказаної квартири, проте це не є доказом його згоди на її проживання у даній квартирі та сам довіритель зазначає, що вказане право він надає на квартиру, що знаходиться в його користуванні, та таке право він видав лише на один рік.

Договір від 03.02.1988 р. «О праве и порядке пользования квартирой», на який посилаються позивачі, також припинив свою дію в день смерті ОСОБА_10, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім того, зазначений договір підписаний сторонами, однак ніяким чином не посвідчений, що не дає змоги встановити ким саме насправді був підписаний договір.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_5, згідно пояснень, були вселені у квартиру в кінці 1998 року, а отже майже через 10 років після смерті квартиронаймача ОСОБА_10

Також позивачами не надано до суду документальних доказів на підтвердження того, що вони протягом 1998-2014 років повідомляли власника квартири, про своє проживання в квартирі, ставили питання перед відповідними уповноваженими на те органами про своє проживання та проживання членів своєї родини у спірній квартирі і їм в цьому було відмовлено.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про те, що належних і допустимих доказів того, що позивачі були вселені у квартиру у встановленому законом порядку суду не надано.

Що стосується квитанцій та копій договорів, які надані стороною позивача в обґрунтування того, що вони проживали у спірній квартирі і сплачували рахунки за комунальні послуги, то слід зазначити наступне.

Надані платіжні документи про оплату комунальних послуг, типовий договір про користування електричною енергією, договір про надання телекомунікаційних послуг, договір надання послуг інтернет та локальної мережі не є документами, які б свідчили про те, що позивачі несли тягар утримання майна в розумінні ст. 322 ЦК України, а лише підтверджують те, що позивачі отримували житлово-комунальні послуги, які використовували для задоволення власних потреб, і за які, у відповідності до норм діючого законодавства України, повинні були сплачувати. Пояснення свідків, допитаних в судовому засіданні також підтверджують ту обставину, що позивачі протягом тривалого часу проживали та користувалися спірною квартирою, однак жоден з них не підтвердив обставину того, що позивачі повідомляли житлово-експлуатаційну організацію, на обслуговуванні якої знаходиться будинок, про своє проживання у спірній квартирі, що також свідчить про відсутність у позивачів ознаки відкритого та добросовісного володіння спірною квартирою.

Що стосується копії актів, наданих стороною позивача, то слід зазначити, що акти від 20.09.2015 р.та 30.05.2015 р. підписані сусідами, проте належним чином не посвідчені, а отже не є належними та допустимими доказами по справі.

Крім того, Деснянським районним судом м. Києва 23.10.2014 року було винесено рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Київської міської ради, третя особа: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю. Позовні вимоги за зустрічним позовом Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до ОСОБА_7, треті особи: Київська міська рада, комунальне підприємство по утриманню житлового господарства "Житлорембудсервіс" Деснянського району м. Києва, комунальне підприємство "Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду" Деснянського району м. Києва, служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення - задоволено. Вирішено виселити ОСОБА_7 разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_5, 1998 року народження з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2014 р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.03.2015 р. вищезазначене рішення Деснянського районного суду м. Києва залишено без змін.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.10.2014 р. було виконано, що підтверджується Постановою про закінчення виконавчого провадження від 26.10.2015 р., винененою головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Черухою О.М.

Відповідно до частини четвертої ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На виконання ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 25.04.2018 р. Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація повідомила, що на підставі розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.04.2017 р. № 232 «Про затвердження спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» про надання службового житла» Деснянською райдержадміністрацією 20.04.2017 видано ордер робітникові з комплексного прибирання ОСОБА_4 на право зайняття службового жилого приміщення, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 Також суду надана належним чином завірена копія Корінця Ордеру №000732 від 20.04.2017 р.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність залишення без задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 19, 48, 81, 82, 141, 229, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 58, 61, 65 ЖК Української РСР, ст. ст. 322, 327, 328 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. №2, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_5 до Київської міської Ради, Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва", треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_4, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація про визнання права користування житловим приміщенням та вселення - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 23.07.2018 р..

Суддя