Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 462/2239/15-ц

провадження № 61-11950св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О.В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: Відділ у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Залізничний районний відділ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Шандри М. М., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: відділ у справах дітей Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Залізничний районний відділ у м. Львові Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - Залізничний РВ у м. Львові ГУ ДМС України у Львівській області), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання.

Позов мотивовано тим, що 07 лютого 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1. 22 лютого 2011 року за ОСОБА_8 зареєстровано право власності на вказану квартиру. 09 листопада 2011 року ОСОБА_7 заповіла все належне їй майно ОСОБА_3 16 листопада 2011 року ОСОБА_7 померла. 17 листопада 2014 року Апеляційним судом Львівської області ухвалено рішення, яким договір дарування квартири визнано недійсним та скасовано реєстрацію права власності за ОСОБА_8 06 лютого 2015 року ОСОБА_3 набув у власність квартиру в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, але він не має можливості вільно розпоряджатися належною йому квартирою, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_9 зареєструвалися у вказаній квартирі, хоча не проживали у ній.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив усунути йому перешкоди в користуванні вказаною квартирою шляхом виселення відповідачів та зняття їх із реєстраційного обліку в зазначеній квартирі.

Відповідачі заперечили проти задоволення позову, посилаючись на те, що вони вселилися до вищевказаної квартири не самовільно, а зі згоди ОСОБА_7 Крім того, ОСОБА_9 є малолітньою, а тому при виселенні необхідно надати інше постійне жиле приміщення. Відповідачі почали проживати у квартирі на законних підставах та належним чином зареєстровані, а тому вони набули право користування вказаним житлом. Вважають, що позивачем не наведено обставин, які можуть бути підставою для виселення відповідачів. Просили відмовити в задоволенні позову.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач ОСОБА_3 не є власником вищевказаної квартири, так як не зареєстрував право власності на неї, тому його позовні вимоги є безпідставними.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року задоволено частково апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - Якиміва А. В., скасовано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2016 року та ухвалено у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд вважав доведеним належним чином факт того, що позивач із 06 лютого 2015 року є власником спірного житла - квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, і таке його право зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_1. За таких обставин суд вважав доведеними та обґрунтованими позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення, зважаючи на реєстрацію та проживання у квартирі позивача членів сім'ї попереднього власника та не виселення таких у добровільному порядку, незважаючи на зміну власника.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд допустив процесуальні порушення щодо зміни складу колегії суддів. Зокрема, скаржнику незрозуміло, з яких підстав та коли саме суддю Струс Л. Б. було замінено на суддю Шумську Н. Л. Крім того, апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача та його представника, не врахувавши клопотання про відкладення розгляду справи, чим, на думку скаржника, грубо порушено його права. Також вважає помилковими висновки апеляційного суду про доведеність факту того, що позивач є власником спірної квартири. Апеляційний суд не взяв до уваги обставин щодо законності проживання відповідачів у вказаній квартирі, а саме, що вони з дозволу попереднього власника квартири зареєструвалися в ній та є добросовісними користувачами. Скаржник вважає, що позивач успадкував спірну квартиру, обтяжену правами проживання відповідачів у ній (сервітут), і не навів та не довів обставин, які відповідно до вимог статті 116 ЖК УРСР можуть бути підставами для виселення відповідачів. Крім того, вказує на недоведеність позивачем факту наявності перешкод у користуванні спірною квартирою. Таким чином, скаржник вважає, що позивачем не доведено наявності підстав для задоволення його позовних вимог, а також не надано належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували зазначені у позові обставини та позовні вимоги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в зазначеній цивільній справі, а ухвалою цього ж суду від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду вказану цивільну справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції вважав установленим, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 15 квітня 1994 року № 18696.

Відповідно до договору дарування вказаної квартири від 07 лютого 2011 року № 1-200 ОСОБА_7 подарувала зазначену квартиру ОСОБА_8, який 22 лютого 2011 року зареєстрував право власності на цю квартиру.

Відповідно до заповіту від 09 листопада 2011 року № 4938 ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_3 усе своє майно та майнові права, де б вони не були і з чого б вони не складалися, і взагалі все те, що їй буде належати на момент смерті і на що вона за законом матиме право.

ОСОБА_7 померла 16 листопада 2011 року.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї і місце реєстрації від 25 лютого 2015 року № 409 ОСОБА_4 та ОСОБА_9 зареєстровані в АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та скасовано реєстрацію права власності за останнім.

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 06 лютого 2015 року № 5-110 ОСОБА_3 є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1; право власності на квартиру підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 21).

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд вважав установленим, що позивач із 06 лютого 2015 року є власником спірного житла - квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, і таке його право зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № НОМЕР_1 (а. с. 20, 21, 170-173, 214-217).

Оскільки у вказаній квартирі зареєстровані та проживають члени сім'ї попереднього власника квартири (відповідачів у справі) та відмовляються виселятися в добровільному порядку, тому правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про наявність правових підстав, передбачених статтями 316-319, 325, 379, 382 ЦК України, статтею 150 ЖК УРСР, для усунення позивачу перешкод у користуванні його власністю шляхом виселення відповідачів із вказаної квартири.

При цьому посилання відповідачів на певні життєві зв'язки, які склалися в них під час проживання в зазначеній квартирі, що в квартиру вони вселилися законно, а також, що одна з відповідачів у справі є неповнолітньою, апеляційний суд обґрунтовано вважав такими, що не впливають на результат вирішення справи, зважаючи на доведеність факту переходу права власності на вказану квартиру до позивача та наявність його прав на вказане житлове приміщення та розпорядження такими на власний розсуд, який згоди на це членів попереднього власника майна не потребує.

Доводи сторони відповідача про існування в попередньому реєстрі права власності на нерухоме майно запису від 22 лютого 2011 року про колишнього власника майна - ОСОБА_8, апеляційний суд також правильно вважав безпідставними, зазначивши, що вказаний запис жодним чином не впливає на право власності позивача на житло та можливість реалізації такого права. При цьому апеляційний суд правильно взяв до уваги наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про скасування такої реєстрації (рішення Апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2014 року; постанова Верховного Суду України від 16 березня 2016 року про залишення цього рішення в силі).

Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що апеляційний суд допустив процесуальні порушення щодо зміни складу колегії суддів, а саме, що невідомо з яких підстав та коли саме суддю Струс Л. Б. було замінено на суддю Шумську Н. Л., спростовуються матеріалами справи, а саме відповідними розпорядженням та протоколом апеляційного суду щодо повторного автоматичного розподілу справи (а. с. 204, 205).

Крім того, зі змісту рішення апеляційного суду вбачається, що апеляційний суд розглянув клопотання представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю його участі в судовому засіданні та визнав його необґрунтованим, а доводи - такими, що не свідчать про необхідність його задоволення та відкладення розгляду справи. Так, наведені в клопотанні причини неявки представника відповідача апеляційний суд вважав неповажними й такими, що не свідчать про об'єктивну неможливість його участі в судовому засіданні. При цьому суд взяв до уваги, що представником відповідача подано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких викладено позицію відповідача у справі.

За таких обставин безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача та його представника, не врахувавши клопотання про відкладення розгляду справи. Відсутні підстави для висновків, що апеляційний суд грубо порушив права скаржника.

Посилання скаржника в касаційній скарзі на помилковість висновків апеляційного суду про доведеність факту того, що позивач є власником спірної квартири, а також на недоведеність позивачем факту наявності перешкод у користуванні спірною квартирою, спростовуються матеріалами справи, і ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Так, згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини законності вселення і проживання відповідачів у вказаній квартирі з дозволу попереднього власника не впливають на правильність вирішення справи, зважаючи на обставину зміни власника житла - новим власником вищевказаної квартири є позивач, тому законними є його вимоги про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення відповідачів.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач успадкував указану квартиру, обтяжену правами проживання відповідачів у ній (сервітут), не ґрунтуються на жодних нормах матеріального права.

Зважаючи на встановлені судом обставини справи та відповідні їм правовідносини, предмет і підстави поданого позову та норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що позивач не навів та не довів обставин, які відповідно до вимог статті 116 ЖК УРСР можуть бути підставами для виселення відповідачів.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик