Справа № 266/2956/18
Провадження № 2/266/754/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2018 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Шишиліна О.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 21.02.2012 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики на суму 50000,00 гривень, зобовязання за яким з її боку виконані у повному обсязі та своєчасно, що підтверджується розписками про отримання грошових коштів. Також, 21.02.2012 року, в день підписання договору позики, між нею та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки на земельну ділянку, який посвідчено нотаріально. Крім того зазначила, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Маріуполя перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до неї про стягнення суми боргу за договором позики. Під час розгляду даної цивільної справи зясувалося, що ОСОБА_1 21.02.2012 року на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була видана довіреність з повноваженнями на виконання певних дій. Так, на підставі цієї довіреності 25.03.2014 року ОСОБА_2 від імені позивача ОСОБА_1 уклала із ОСОБА_3 договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до договору іпотеки, укладеного між нею та ОСОБА_3, сторони домовились про те, що задоволення вимог іпотекодержателя відбувається за рахунок предмету іпотеки, при цьому іпотекодержатель на свій розсуд застосовує один із вищезазначених способів звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому договором іпотеки не передбачено укладення договору на умовах реструктуризації боргу. Відповідно до умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя позивач ОСОБА_1 за два роки повинна була погасити суму у розмірі 270000,00 гривень щомісячними платежами у розмірі не менше 20000,00 гривень, у випадку виконання даної домовленості між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за два роки сума повернення складає 480000,00 гривень замість 270000,00 гривень. Крім того строк позовної давності за договором іпотеки збільшено до 5 років, а за договором займу встановлено 8 років. Вважає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя укладено внаслідок зловмисної домовленості, а всі дії ОСОБА_2 спрямовані проти позивача, оскільки як зазначає ОСОБА_1 вона повністю виплатила суму займу з відсотками за користування кредиту, а така домовленість спрямована на штучне утворення боргу та його збільшення, що створює додаткові труднощі в наданні доказів про повернення грошових коштів. Тобто своїми діями ОСОБА_2 сприяє, щоб ОСОБА_3 отримав необґрунтовані грошові кошти, оскільки як зазначає позивач свої зобовязання вона виконала у повному обсязі. Вважає, що дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вказують на їх узгодженість по створенню фіктивних доказів. Крім того зазначила, що ОСОБА_2, як представник позивача повинна була діяти в її інтересах, що вона не зробила, і не могла не усвідомлювати, що укладає договір в розріз інтересам ОСОБА_1 і відповідно до заяви ОСОБА_2 у цивільній справі № 263/3930/16-ц хоче їх наступ. Також зазначила, що ніколи не була знайома із відповідачкою ОСОБА_2, довіреність на її імя не видавала, в той самий час і відповідач будучи її представником ніколи не телефонувала і не дізнавалася про платежі за договором займу, а укладенням договору про задоволення вимог іпотекодержателя створила для позивача несприятливі умови. Посилаючи на вимоги ст.ст. 203,215,220,232 ЦК України, ст. 36 Закону України "Про іпотеку" просила суд визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 25.03.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також просила стягнути з відповідачів судові витрати.

Відповідно до ухвали суду від 05.06.2018 року по справі відкрито провадження у справі за правилами глави 10 ЦПК України, тобто у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Позивачу вручена копія ухвали про відкриття провадження у справі, що підтверджується матеріалами справи.

Позивач ОСОБА_1 надала суду відповідь на відзив відповідача, в якому зазначила, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя нерозривно пов'язаний з вимогами Закону України "Про іпотеку", в якому визначено, що такий договір повинен укладатися в нотаріальній формі. Також пропри те, що умови договору займу були позивачкою виконані в повному обсязі, у відповідача ОСОБА_3 надалі залишаються всі правовстановлюючі документи на земельну ділянку, яка була предметом іпотеки, і на неодноразові звернення останній відмовляє в їх поверненні. Також щодо ненадання ОСОБА_3 оригіналів документів суду відповідно до ухвали суду, зазначила, що рішення суду підлягає безспірному виконанню всіма сторонами.

Судовим повідомленням, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи у спрощеному порядку.

Відповідач ОСОБА_3 надіслав на адресу суду відзив, в якому зазначив, що позов ОСОБА_1 обґрунтовано неналежними доказами. Так, при розрахунку боргу за договором про задоволенні вимог іпотекодержателя від 25.03.2014 року йде розрахунок боргу за договором позики-застави-поруки від 21.02.2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму 50000,00 гривень зі строком повернення боргу 21.08.2012 року. Всі вимоги в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя ґрунтуються на підставі договору позики. До того ж, відповідно до довіреності ОСОБА_1 виданої на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, позивач уповноважила укладати та підписувати договір про задоволення вимог іпотекодержателя на умовах на їх розсуд, а тому довірена особа не перевищила своїх повноважень. Також зазначив, що не відповідають дійсності посилання позивача про повне погашення нею грошової суми перед ним, а також надані суду розписки. До того ж зазначив, що договір іпотеки до теперішнього часу не припинено, а тому всі правовстановлюючі документи на предмет іпотеки перебувають у нього. Крім того зазначив, що безпідставними є посилання позивача про те, що вона не видавала довіреність на імя ОСОБА_2, оскільки до теперішнього часу позовних вимог про недійсність вказаної довіреності позивачем не заявлено. До того ж, укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя відстрочив час позбавлення позивача її майна предмету іпотеки, оскільки відповідно до вимог договору іпотеки після настання часу неповернення грошових коштів, він мав безспірне право переоформити на себе право власності на земельну ділянку, тому вважає, що посилання позивача про зловмисну домовленість не відповідають дійсності. Також зазначив, що помилковим є твердження позивача про нікчемність спірного договору, через те, що даний договір не був нотаріально посвідченим, оскільки відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" нотаріальному посвідченню підлягає договір про задоволення вимог іпотекодержателя або наявність застереження в договорі іпотеки. І таке застереження мається в укладеному між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 договорі іпотеки. Щодо спірного договору про задоволення вимог іпотекодержателя то даний договір стосується лише визначення суми боргу за договором займу, який укладено в простій письмовій формі і всі питання по визначенню боргу, його стягнення не вимагають нотаріального посвідчення, а тому помилковим є твердження позивача про нікчемність цього договору. Стосовно витребуваних судом у відповідачів оригіналів документів зазначив, що всі копії надані позивачем до позову, повністю відповідають оригіналам і оскільки вказані документи визнаються сторонами, то дослідження оригіналів є недоцільним. Щодо заяви ОСОБА_2 від 21.04.2018 року то така заява в оригіналі надана до Жовтневого районного суду м. Маріуполя та перебуває у матеріалах цивільної справи. Просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, а справу розглянути без його участі.

Відповідач ОСОБА_2 надіслала на адресу суду відзив, в якому зазначила, що отримала відзив на позов відповідача ОСОБА_3 з обґрунтуванням незаконності позову ОСОБА_1, який вона підтримує із цих самих підстав. Просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.279 ЦПК України, справа в порядку спрощеного позовного провадження розглядається без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про таке.

Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 21.02.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки з метою забезпечення виконання основного зобовязання між тими сторонами за договором позики грошей, за яким ОСОБА_3 передав у борг позичальнику іпотекодавцю грошові кошти у розмірі 50000,00 гривень (вартість основного зобовязання) з виплатою відсотків за основним договором зобовязання (позики), зі строком повернення боргу до 21 серпня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 за реєстраційним номером № 963. Також в забезпечення виконання зобовязання за основним договором іпотекодавець передає в іпотеку земельну ділянку, що розташована за адресою: Донецька область, Новоазовський район, село Безіменне, вулиця Котанова, № 56 (предмет іпотеки), який належить ОСОБА_5 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Правовстановлюючий документ на земельну ділянку передається іпотекодержателю, тобто ОСОБА_3 та має бути повернуто іпотекодавцю ОСОБА_1 у разі належного виконання нею зобовязання. (а.с.23-24)

Так відповідно до п. 3.1 договору іпотеки від 21.02.2012 року згідно зі ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок Предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги по виконанню зобовязання за основним договором у повному обсязі. Зокрема отримати суму позики із урахуванням індексу інфляції згідно ст. 625 ЦК України, а також суму процентів, неустойки, та інші суми, передбачені Договором позики та розраховані на час закінчення виконання зобовязання за основним договором.

В абзаці 1, 2 пункту 4.1 договору іпотеки від 21.02.2012 року визначено, що сторони домовилися, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання (договору позики) іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки. Також у разі порушення іпотекодавцем умов, установлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на Предмет іпотеки. При цьому згідно зі ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням у повному обсязі, зокрема неустойку в разі несвоєчасного повернення позики, проценти, інфляційні та інші платежі, передбачені Договором позики та розраховані на час закінчення виконання основного зобовязання.

Крім того з договору іпотеки від 21.02.2012 року вбачається, що сторони вирішили, що звернення стягнення на предмет іпотеки буде здійснено шляхом позасудового врегулювання на підставі цього Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя визначає позасудові способи звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя згідно зі ст. 36 Закону України "Про іпотеку". Цим застереженням сторони домовилися, що звернення стягнення на Предмет іпотеки буде здійснюватися наступним позасудовими способами: Способом передачі іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України "Про іпотеку", а саме: іпотекодавець та іпотекодержатель цим встановили, що в разі незадоволення вимоги іпотекодержателя по виконанню боржником умов Договору позики (Основного зобовязання) для задоволення цієї вимоги право власності на Предмет іпотеки переходитиме до іпотекодержателя ОСОБА_3, а саме цей Договір буде правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя ОСОБА_3 на вищевказане майно (предмет іпотеки) згідно зі ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Сторони домовилися про те, що вся технічна, правовстановлююча, та інша документація на Предмет іпотеки зберігається у іпотекодержателя до виконання всіх умов Основного зобовязання та цього Договору (пункти 5.1,5.2,5.2.1,5.5).

Довіреністю від 21.02.2012 року, яка посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_4, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_3 бути її представниками, з правом підпису від її імені документів в органах державної влади та місцевого самоврядування, у всіх без винятку установах, підприємствах, організаціях, органах технічної інвентаризації, органів земельних ресурсів, органах нотаріату та інших з питань виконання умов, зобовязань за договором позики від 21.02.2012 року та договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_4 21.02.2012 року за реєстром № 963. Зокрема, представники за цією довіреністю мають повноваження укласти та підписати договір про задоволення вимог іпотекодержателя на умовах на їх розсуд, розписуватися за неї в усіх необхідних для предмету іпотеки, продати за ціною і на умовах на її розсуд належну їй земельну ділянку, розташовану за адресом: Донецька область, Новоазовський район, село Безіменне, вулиця Котанова №56, а отримані кошти передати іпотекодержателю ОСОБА_3 в рахунок виконання зобовязання по вищевказаному договору іпотеки та додатковими договорами до нього. Довіреність видана з право передоручення, строком на пять років і дійсна до 21.02.2017 року. (а.с.33)

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Так, з договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 25.03.2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та від імені позивача ОСОБА_2 вбачається, що сторони цього договору визначають свої права та обовязки по виконанню вимог іпотекодержателя № 01/625 від 30.01.2014 року "Про усунення порушення основного зобовязання (позики) по договору іпотеки в частині неповернення суми боргу та попередження про звернення стягнення на передане в іпотеку майна" відповідно до ст. 35 Закону України "Про іпотеку" за Договором позики, іпотеки від 21.02.2012 року на наступних умовах. Сторони визначили суму зобовязання позичальника перед позикодавцем по виконанню вимог іпотекодержателя до іпотекодержателя № 01/625 від 30.01.2014 року по Договору позики, іпотеки від 21.02.2012 року, відповідно до наступного розрахунку станом на 21.03.2014 року у розмірі: сума позики 50000,00 гривень, відсотки 76000,00 гривень, пеня 144000,00 гривень. Вказану суму боргу 270000,00 гривень ОСОБА_1 визнає та зобовязується повернути ОСОБА_3 щомісячним платежем у розмірі не менше 20000,00 гривень щомісячно, починаючи з 21.04.2014 року до 21.04.2016 року, борг в сумі 270000,00 гривень повинен бути повністю повернутий ОСОБА_3 (а.с.35)

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

За змістом ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Підставою для визнання такого правочину недійсним, стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою не самостійно, а через представника. Останній, вчиняючи правочин, не виражає власну волю, його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Як роз'яснено у п.22 Постанови, для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо припускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого в результаті зловмисної домовленості, необхідно встановити факт зловмисної домовленості представника з іншою особою (свідоме вчинення правочину всупереч інтересам довірителя), наявність збитків та причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних та допустимих доказів наявність обставин, які вказують на зловмисну домовленість представника однієї сторони правочину з іншою.

У відповідності до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Основним правом представника є повноваження діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження не лише надає представникові можливість діяти від імені особи, яку він представляє, а й визначає зміст і межі таких дій, виступаючи як вид і міра можливої поведінки. У свою чергу особа, яку представляють, має право вимагати, щоб представник діяв відповідно до повноваження і в його межах. Представник зобов'язаний діяти в межах наданого йому повноваження і в інтересах того, кого представляє, а після виконання обов'язків - передати права і все отримане за укладеним ним правочином особі, яку він представляє. Особливістю правовідносин представництва є те, що вони виникають і реалізуються не в інтересах того, хто безпосередньо укладає правочин (представника), а з метою здійснення та захисту прав та інтересів того, кого представляють.

При цьому у відносинах добровільного представництва, що ґрунтується на волевиявленні того, кого представляють, представлюваною стороною може бути лише дієздатна фізична особа, яка в змозі вільно сформулювати свою волю і адекватно виразити її ззовні.

У відповідності до ч.3 ст.237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію про предмет доказування.

Сторонами, не спростовуються обставини, що довіреність, яка стала підставою укладення оспорюваного правочину в установленому законом порядку не визнана недійсною або була відкликана ОСОБА_1

Отже станом на 21.02.2012 року поза розумним сумнівом залишається питання, що ОСОБА_2 мала повноваження на вчинення правочину від імені позивача стосовно питань по виконанню зобовязань за договором позики від 21.02.2012 року та договору іпотеки.

Суду не надано будь-якого об'єктивного і переконливого доказу, що ОСОБА_2 під час укладання оспорюваної угоди діяла внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_3 з метою завдання позивачу шкоди або збитків, отже суд вважає ці обставини позивачем не доведені, а тому позовні вимоги з цих підстав задоволенню не підлягають.

Щодо вимог недійсності правочину з посиланням на вимоги ст.36 Закону України "Про іпотеку" суд зазначає про таке.

Частинами 1 та 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Як вбачається із змісту ст.36 Закону України "Про іпотеку" сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, яким є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, а також відповідне застереження в іпотечному договорі. Предметом договору про задоволення вимог іпотекодержателя є визначення можливого способу звернення стягнення на предмет іпотеки і за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону (ч.3 ст.36 Закону України "Про іпотеку")

Договір, що оспорює позивач хоча і містить назву «Договір про задоволення вимог іпотекодержателя» але за своїм змістом (предметом (дивись вище)) не є договором, що за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону або право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Таким чином, суд приходе до висновку, що договір, який оспорюється позивачем за своїм предметом не є договором про задоволення вимог іпотекодержателя в розумінні ст.36 Закону України "Про іпотеку" та не підлягає нотаріальному посвідченню відповідно до ч.1 ст.36 Закону України "Про іпотеку" на що посилався позивач. Саме з цієї правової підстави суд не вважає його нікчемним правочином, тому позовні вимоги з цієї правової підстави не підлягають задоволенню.

Інші документи, що подані сторонами суд до уваги не бере, оскільки вони подані поза межами позовних вимог і не спростовують висновків суду.

Оскільки в задоволені позову відмовлено повністю, судові витрати не підлягають стягненню з відповідачів.

Керуючись ст.ст. 81, 200, 223, 235, 258, 259, 280-282 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору від 25.03.2014р. недійсним відмовити повністю.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Шишилін О. Г.