Справа № 299/3190/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і Мацунича М.В.,

за участю секретаря Микуляк Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу колективного підприємства «Агрошляхбуд» на заочне рішення Виноградівського районного суду від 19 жовтня 2017 року (у складі судді Левка Т.Ю.) за позовом ОСОБА_2 до колективного підприємства «Агрошляхбуд», третя особа - управління Держпраці в Закарпатській області, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом у листопаді 2016 р.

Після уточнення позовних вимог у травні 2017 р. (том №1, а.с.141-143) просив:

-поновити його на роботі водієм у КП «Агрошляхбуд»;

-стягнути з КП «Агрошляхбуд» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог указав, що в серпні 2016 р. ним була подана заява про надання щорічної відпустки з 10.08.2016 р. і відповідний наказ було прийнято 08.08.2016 р. Однак, при виході на роботу після відпустки його не допустили до роботи, усно повідомивши про звільнення.

Як згодом стало відомо, 09.08.2016 р. у зв'язку з виробничою необхідністю наказ про надання йому відпустки від 08.08.2016 р. було відмінено, а 17.08.2016 р. його було звільнено з роботи за прогул (п.4 ст.40 КЗпП України).

Вважає таке звільнення незаконним, а свої трудові права - порушеними.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 19 жовтня 2017 р. позов задоволено: поновлено ОСОБА_2 на роботі водієм у КП «Агрошляхбуд» із 17.08.2016 р.; стягнуто з КП«Агрошляхбуд» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.08.2016 р. по 19.10.2017 р. у сумі 51921,29 грн. Стягнуто з КП «Агрошляхбуд» 1 102,40 грн. у відшкодування судового збору на користь держави. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягненя середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Ухвалою цього ж суду від 14.11.2017 р. заяву колективного підприємства «Агрошляхбуд» про перегляд указаного заочного рішення залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі КП «Агрошляхбуд» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог із підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права. Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-у матеріалах справи достатньо доказів, що позивач не знаходився у відпустці в період його відсутності;

-17.08.2016 р. на підприємстві була створена комісія для перевірки порушення трудової дисципліни ОСОБА_2 та відповідним актом від 17.08.2016 р. було встановлено, що позивач з 11.08.2016 р.був відсутній на роботі, а від будь-яких пояснень щодо своєї відсутності на робочому місці відмовився.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до необґрунтованості скарги. Так, відповідач не звертався до профспілкової організації за згодою на відкликання його з відпустки, а він, у свою чергу, не був ознайомлений із наказом про відкликання із відпустки.

Суд дійшов висновку, що звільнення позивача проведено із порушенням законодавства про працю, а тому відповідно до положень ст.235 КЗпП України він підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому суд встановив, що позивач працював водієм у колективному підприємстві «Агрошляхбуд». Наказом виконавчого директора № 37 від 08.08.2016 р. на підставі графіка відпусток і заяви ОСОБА_2 останньому була надана чергова відпустка в кількості 31 календарний день - з 10.08. по 10.09.2016 р., а наказом № 38 від 09.08.2016 р. через виробничу необхідність указаний наказ про надання відпустки було відмінено. ОСОБА_2 з цим наказом ознайомлений не був.

На підставі доповідної записки ОСОБА_3 (відповідального в автотранспортному відділі) та ОСОБА_4 (диспетчера) про невихід ОСОБА_2 з 11.08.2016 р. на роботу з невідомих причин наказом виконавчого директора № 38 від 17.08.2016 р. позивач був звільнений з роботи за прогул без поважних причин (ст. 40 п.4 КЗпП України) з 17.08.2016 р. Із цим наказом ОСОБА_2 також не був ознайомлений, а сама доповідна до підприємства не надходила, в журналі реєстрації вхідних документів не реєструвалась.

Акти з приводу відмови позивача від ознайомлення із наказом про відкликання із відпустки та самі накази не нумерувались, що викликає сумнів у їх складанні саме в датовані дні. Викладені в службовій документації відповідача відомості щодо звільнення ОСОБА_2 є недостовірними, а відображення у Табелі обліку робочого часу прогулів позивача є неправильним, оскільки таких фактично не було.

У період із 08.08 по 20.08.2016 р. представники відповідача до ОСОБА_2 додому не приходили. Позивач у вказаний час виїжджав до сина в м. Суми і тривалий час удома не перебував.

За таких обставин суд визнав доведеним той факт, що про відміну наказу про надання відпустки позивача не повідомлено, а відтак фактичного прогулу ним допущено не було.

Окрім того, відсутня згода профкому на звільнення позивача з роботи.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність правильно встановленим обставинам справи, які мають значення для справи, належно оціненим доказам і нормам матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Так, на підставі п.4 ст. 40 КЗпП власник має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин.

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Поважними причинами визнаються такі, що виключають вину працівника.

Згідно з положеннями ст. 79 ч.8 КЗпП і ст. 12 Закону України «Про відпустки» відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки.

Тобто, виробнича необхідність, якою відповідач обґрунтував наказ № про відкликання ОСОБА_2І зі щорічної відпустки, не може слугувати підставою для відкликання працівника з відпустки (навіть за його згоди).

Окрім того, позивач не був ознайомлений із наказом № 38 від 09.08.2016 р. про відміну наказу № 37 від 08.08.2016 р. про надання йому щорічної відпустки, що відповідачем не спростовано.

Наведених обставин, які входять до предмету доказування, уже достатньо для висновку про відсутність у діях ОСОБА_2 не лише прогулу без поважних причин, але і самого факту прогулу.

До того ж, відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак, такої згоди не було.

Довід апеляційної скарги про те, що позивач не знаходився у відпустці в період його відсутності на роботі є припущенням, а твердження апелянта про перерахунок ОСОБА_2 29.08.2016 р. належних йому грошових коштів при звільненні жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції щодо незаконності звільнення.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 відмовився від ознайомлення із наказом про відміну щорічної відпустки під розпис, хоча такий був доведений до його відома, не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на односторонньому наказі та акті від 09.08.2016 р., яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Решта доводів стосується питання заочного розгляду справи, що не має правового значення для суті спірних правовідносин.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу колективного підприємства «Агрошляхбуд» залишити без задоволення. 2.Заочне рішення Виноградівського районного суду від 19 жовтня 2017 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 27.07.2018 р.

Судді: