АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/36/18 Справа № 203/2140/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Пономарь З.М., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК»

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ПАТ «МАРФІН БАНК», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним. В обґрунтування позову, з урахуванням змін та доповнень, зазначено, що між позивачем та відповідачем начебто були укладені кредитний договір № 00199/RD від 21 березня 2008 року та договір іпотеки № 0019rd від 21 березня 2008 року, після укладення яких позивачкою були отримані кошти в доларах США, а в подальшому щомісячно сплачувались певні платежі на рахунок банку. Проте, жодних договорів позивач не підписувала, грошових коштів не отримувала, про існування договорів дізналась лише після отримання копії позову ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Тому, просила суд визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту № 00199/RD від 21 березня 2008 року та договір іпотеки № 0019rd від 21 березня 2008 року укладеними між нею та банком.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

З таким рішенням не погодився відповідач та звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів та підстав його винесення щодо нікчемності кредитного договору та відмовити у задоволенні позову з мотивів безпідставності позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального законодавства.

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Погоджуючись з висновком суду про необхідність відмови у задоволені заявлених позовних вимог, судова колегія не може погодитись з зазначеною судом першої інстанції підставою відмови.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 01 жовтня 2015 року представником позивача за довіреністю ОСОБА_4 через канцелярію суду подане клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, в якому на вирішення експерта просили поставити наступні питання: чи виконано підпис на кредитному договорі від 21.03.2008 р. № 00199/RD, який наданий позивачем ПАТ «МАРФІН БАНК», ОСОБА_2, чи іншою особою, чи виконано підпис на заяві від 21.03.2008 року про надання ОСОБА_2 траншу в розмірі 90 000 доларів США, ОСОБА_2, чи іншою особою.

Одночасно з клопотанням про проведення судової експертизи, представником позивачки було подане клопотання про витребування у відповідача оригіналів кредитної справи № 00199/RD від 21.03.2008 року та заяв про видачу коштів від 21.03.2008 року, через те, що оригіналу, або копії договору в неї немає, оскільки між нею та банком вони не укладались.

Проте, оригінали витребуваних документів представник відповідача не надала, пояснила, що оригінали в банку відсутні, стверджувала, що вони були направлені до Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська на їх вимогу щодо надання їм вказаних документів для розгляду справи за позовом ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. (т.1 а.с.99, 101). Вказала, що наразі зазначена справа перебуває в Апеляційному суді Дніпропетровської області.

Представник позивачка пояснив, що в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору. Рішенням від 21 травня 2015 року позов задоволено частково (т.1 а.с.104-105). Вказав, що вони подали апеляційну скаргу на вказане рішення (т.1 а.с.106-107).

Ухвалою суду від 20 жовтня 2015 року по цивільні справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «МАРФІН БАНК», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним було призначено судову почеркознавчу експертизу. В якій серед іншого судом було ухвалено звернутись до Апеляційного суду Дніпропетровської області щодо можливості надання для експерта оригіналів кредитного договору № 00199/RD від 21.03.2008 року та заяв про видачу коштів від 21.03.2008 року для проведення експертизи. Провадження по справі на час проведення експертизи було зупинено (т.1 а.с.233-234).

Апеляційний суд Дніпропетровської області в своєму листі від 02 листопада 2015 року за № 22-ц/774/6433/14 вказав, що надати оригінали запитуваних документів не має можливості, через їх відсутність в матеріалах справи (т.1 а.с.237).

Ухвалою суду від 09 листопада 2015 року провадження по справі відновлено, з метою встановлення місцезнаходження оригіналів документів (т.2 а.с.1).

В судовому засіданні 09 грудня 2015 року представником відповідача було знову повідомлено, що оригінали документів в банку відсутні, вказала, що наразі вони перебувають в Амур-Нижньодніпровському суді м. Дніпропетровська (т.2 а.с.17-18).

Представник позивачки зазначив, що при розгляді справи в Амур-Нижньодніпровському районному суді м. Дніпропетровська ними заявлялось клопотання про проведення почеркознавчої експертизи, де серед іншого було заявлено клопотання про витребування від банку оригіналів запитуваних документів, банком були надані оригінали документів для огляду, проте до матеріалів справи вони долучені не були, судова експертиза проведена не була (т.1 а.с.107).

Сторонам у судовому засіданні був розяснений зміст ч.1 ст. 146 ЦПК України, що у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для зясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (т.2 а.с.17-18).

В листі від 14 січня 2016 року № 334 Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська зазначив, що цивільна справа № 199/8158/14-ц за позовом ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості після подання апеляційної скарги була направлена до Апеляційного суду Дніпропетровської області (т.2 а.с.27).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідності до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ч.2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами кредитний договір не укладався, а як наслідок не вважається укладеним і договір іпотеки, тобто правочини між сторонами не вчинялись, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Також, суд посилався на те, що відповідач ухилився від надання оригіналів витребуваних документів необхідних для проведення експертизи, а тому визнав факт, що підпис на кредитному договорі від 21.03.2008 року № 00199/RD виконаний іншою особою, а не ОСОБА_2 Визнав, що підпис на заяві від 21.03.2008 року про надання ОСОБА_2 траншу в розмірі 90 000 доларів США, виконано не ОСОБА_2В, а іншою особою.

Однак, колегія суддів не може погодитися зі вказаними мотивами та підставами відмови у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції було вжито в процесуальному порядку заходи щодо огляду цивільної справи № 199/8158/14, провадження 22-ц/774/77/16 за позовом ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та можливості залучення до матеріалів даної справи оригіналів документів, які необхідні для проведення експертизи.

До матеріалів справи був долучений оригінал спірного кредитного договору від 21 березня 2008 року № 00199/ІШ, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «МТБ», правонаступником якого є ПАТ «МАРФІН БАНК» (т.2 а.с.224-225), оригінал заяви на видачу готівки № 10 від 21.03.2008 року (и.2 а.с.136-137).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15.11.2016 року по справі була призначена судова почеркознавча експертиза, проте вона не була виконана через її несплату позивачкою.

03.11.2017 року на адресу апеляційного суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5, в якій вона посилається на те, що позивач ні в якому разі не ухилялася від оплати експертизи, жодних рахунків ані вона, ані представник ОСОБА_4 не отримували. Просила направити матеріали справи для продовження проведення судової економічної експертизи у звязку з оплатою зазначеною експертизи.

07.11.2017 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області направлено судовому експерту Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз (місцезнаходження: Набережна Січеславська,17, м. Дніпро, 49000) ОСОБА_6 для продовження проведення судової почеркознавчої експертизи призначеної ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки цивільну справу за апеляційним провадженням № 22ц/774/234/17 та оригінал кредитної справи.

08.06.2018 року на виконання вищезазначеної ухвали апеляційної інстанції справу повернути з висновком експерта.

Як вбачається із висновку експерта № 5291-17, пять підписів від імені ОСОБА_2: в графі «Позичальник» на зворотній сторонці першого аркушу, в графах «Позичальник» на лицевій та зворотній сторінках другого аркушу, в розділі «Реквізити і підписи сторін» з боку позичальника на зворотній сторінці другого аркушу та в графі «Підпис» після підтвердження особистого отримання одного екземпляра оригіналу кредитного договору № 00199/RD від 21.03.2008 (цивільна справа № 203/2140/15-ц, апеляційне провадження 22ц/774/234/17, том 2, а.с. 224-225), - виконані самою ОСОБА_2.

Оцінюючи висновок експертизи за правилами ст.89 ЦПК України, колегія суддів виходить з того, що він відповідає вимогам ст.102 ЦПК України.

Статтею 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами.

Разом з тим, матеріали справи не містять будь-яких інших доказів на підтвердження того, що спірний кредитний договір не підписувався ОСОБА_2

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_7 акціонерним товариством «МОРСЬКИЙ ОСОБА_8» були укладені кредитний договір № 00199/RD від 21 березня 2008 року та договір іпотеки № 0019rd від 21 березня 2008 року, після укладення яких позивачкою були отримані кошти в доларах США, а в подальшому щомісячно сплачувались певні платежі на рахунок банку. Доводи позивача проте, що жодних договорів позивач не підписувала, грошових коштів не отримувала, про існування договорів дізналась лише після отримання копії позову ПАТ «МАРФІН БАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут ОСОБА_7 акціонерного товариства «МОРСЬКИЙ ОСОБА_8», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «МАРФІН БАНК». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи ВАТ «МОРСЬКИЙ ОСОБА_8»(т.1 а.с.162-166).

Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору від 21 березня 2008 року, який був укладений між ВАТ «МОРСЬКИЙ ОСОБА_8»та позивачем, банк зобов'язується надати позичальнику, кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний/картковий рахунок позичальника з 21.03.2008 року і терміном погашення по 20 березня 2023 року включно, у вигляді не поновлюваної лінії у сумі 111 199,00 Доларів США із зазначенням конкретних споживчих потреб, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) та сплатити проценти за його користування в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Також, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_2 особисто 29.02.2008 року звернулася до банку із заявою про кредитування для придбання нерухомості, надалпакредитору перелік документів необхідних для кредитування та підтвердила згоду на укладення договору своїм підписом в заяві (т. 2 а.с.136-137).

Банк виконав взяті на себе зобовязання в повному обсязі. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору ОСОБА_8 надав Позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок Позичальника, що підтвердив особисто представник позивача у судовому засіданні.

Твердження позивача стосовно того, що Позичальнику не було надано інформації стосовно умов кредитування перед укладенням Кредитного договору, а також не було отримано розрахунок сукупної вартості кредиту не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Пунктом 3.2 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

В день укладення Кредитного Договору Позичальником отримано Додаток №2 до Кредитного договору «Графік погашення кредиту» та Додаток №1 до Кредитного договору «Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, та іншиї фінансових зобовязань позивальника» , що є невідємною частиною Кредитного договору №00199/RD від 21.03.2008 року, що підтвердив власним підписом .

З огляду на вище викладене, суд доходить висновку, що позивач був належним чином ознайомлений з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відтак, банком дотриманні вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту в момент вчинення оспорюваного правочину. Графік підписаний сторонами договору також відповідає вищенаведеним вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо ненадання банком всієї необхідної інформації про умови кредитування, наявні форми кредитування, про сукупну вартість кредиту, інформаційного листа, тощо є неправдивими, такими що не відповідають дійсності.

Відповідач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, видавши кредитні кошти Позичальнику. За рахунок кредитних коштів Позичальником було придбано нерухомість, яку останній передав банку в іпотеку.

Як було встановлено судом, вимоги закону були банком в повному обсязі виконані; підписуючи договір, який є актом волевиявлення сторін, сторони за ним підтвердили їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили.

При укладенні кредитного договору банком були дотримані вимоги ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому, ОСОБА_2 не скористалася правом та на виконання ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» протягом 14 днів не відкликала свою згоду на укладення договору про надання кредиту, враховуючи передбачену законом можливість не пояснювати причини такого відкликання.

Разом з тим, на даний час між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України та договором, адже кредит отримано, отримані кредитні кошти стали засобом для задоволення позивачем своїх власних майнових потреб, а боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК).

Водночас, виходячи із змісту ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежать саме на позичальнику; відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України.

З огляду на зазначене, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що Позичальник на момент укладання кредитного договору мав можливість отримати кредит в ПАТ «МАРФІН БАНК»або в іншій банківській установі в національній валюті, або оформити кредит на інших умовах тощо. Право вибору конкретної споживчої послуги належить виключно споживачеві, тим більше що Позичальник до укладення кредитного договору отримав інформаційний лист, відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів», також погодився з умовами кредитного договору, та усвідомлював можливість коливання валютного ринку.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.05.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, у будь-якому випадку ризики, у т.ч. валютні щодо повернення кредитних коштів несе саме споживач послуг.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Дослідивши обставини справи суд дійшов висновку, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. На момент укладення оспорюваного кредитного договору ОСОБА_2 не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки банк виконав належним чином.

Факт підписання ОСОБА_2 кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останньої з його умовами.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту.

Позивач посилається на те, що банком не надано позичальнику повну інформацію щодо умов укладення кредитного договору.

Суд вважає, що вказані посилання є безпідставними, оскільки в матеріалах справи містяться Додаток №2 до Кредитного договору «Графік погашення кредиту» та Додаток №1 до Кредитного договору «Розрахунок сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, та інших фінансових зобовязань позивальника» , що є невідємною частиною Кредитного договору №00199/RD від 21.03.2008 року, в яких зазначена повна інформація стосовно умов кредитування, з якими позивач ознайомилась та прийняла умови кредитування підписавши вказані документи до та під час укладення кредитного договору.

Відповідно до п. 3.1 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем дотримано вищезазначені Правила, що підтверджується змістом кредитного договору та додатками до нього, з якими позивач був ознайомлений.

За таких обставин доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи встановлено, що перед його підписанням він мав можливість ознайомитися із текстом та умовами кредитного договору та власноручно його підписав.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У справі, яка розглядається, судом встановлено, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, умов кредитування та їх відмінностей, у додатках до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту", які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування (правова позиція у справі № 6-1341цс15 від 02.12.2015р.)

Крім того, зазначивши, що підставою недійсності договору є обмеження права споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації (ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"), ОСОБА_2 послалася на норму ч. 6 ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у звязку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною).

Однак, положення статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містять інші самостійні підстави визнання умови або умов угоди недійсними. Згідно ч.5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції що була чинна на день укладення правничу від 13.01.2006 року) встановлено, - якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Тобто, за змістом цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не весь договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Таким чином, ОСОБА_2 не врахувала, що ст.ст. 18, 19 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Застосовуючи зазначені норми, позивач зазначених положень не врахувала та не вказала, на підставі яких ознак, зазначених у ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", кваліфікували умови договору як такі, що обмежують права споживача.

Стосовно несправедливих умов кредитного договору ОСОБА_2 в позові не зазначає, положення яких саме умов вона вважає несправедливими та за яких підстав. Позовні вимоги є досить абстрактними.

Укладаючи кредитний договір, Позичальник підтвердила свою здатність виконувати обовязки даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обовязковими для позичальника тощо.

У відповідності до 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться.

Банком виконані умови кредитного договору - кредит отриманий Позичальником у повному обсязі на умовах вказаного договору, тож інша сторона правочину має нести відповідальність зі своєї сторони.

Укладаючи договір сторони дійшли згоди що Зміни до Договору оформлюються шляхом підписання Сторонами відповідних додаткових угод до нього крім Випадків коли цим договором прямо не передбачено, що зміни його умов не потребують укладання будь-яких угод.

Відповідно до п.2.4.3 кредитного договору позичальник має право при виникненні фанасових чи інших труднощів, вносити Банку клопотання про перенос строку платежу.

Отже, зазначені умови кредитного договору дають можливість звертатися Позичальнику до Кредитора з будь-якими заявами, пропозиціями щодо укладання додаткових угод до кредитного договору, однак останній жодного разу не звертався до банківської установи у спосіб передбачений умовами договору, ніяких доказів суду з даного приводу не надав.

Щодо позовних вимог невідповідності валюти договору та відсутності повноважень банку здійснення валютних операцій суд зазначає наступне.

Законодавчими актами, що встановлюють право банку здійснювати операції в іноземній валюті, є: ОСОБА_9 України «Про банки і банківську діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ОСОБА_9 України «Про Національний банк України». Зазначені нормативні акти визначають, що банк має право здійснювати свою діяльність на підставі виданої НБУ ліцензії.

ОСОБА_9 (ст.99 Конституції України) не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Іноземна валюта може використовуватись у випадках і в порядку, встановленому законом.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», визначають операції банків із розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

За приписами статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до п.«в» ч.4, ст. 5 Декрету КМУ індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні законодавством України не встановлено терміни і суми кредитів в іноземній валюті як критерій їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету КМУ. Національним банком України прийнято Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджено постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. № 275 (далі-Положення).

Відповідно до п. 5.3 Положення, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до п. 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Таким чином, ОСОБА_8 має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії.

08 травня 2003 р. ОСОБА_8 отримав від НБУ банківську ліцензію №66 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовій Дозвіл № 66-2 від 15 вересня 2003р. на право здійснювати операції з валютними цінностями, що є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому використання Банком і Позичальником іноземної валюти як засобу платежу за Кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, у відповідності до пункту 11 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» - у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, суд має виходити з того, що НБУ на виконання Декрету КМУ «Про валютне регулювання» в межах повноважень прийнято Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Згідно з п.1.5. Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями.

Отже, на час укладання кредитного договору відповідач мав необхідні документи для можливості кредитування в іноземній валюті.

Щодо визнання недійсним іпотечного договору суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.. Стаття 625 Цивільного кодексу України встановлює, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання

У відповідності до ст. 215 ЦК України - підставою недійсності угоди є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього кодексу.

Позивачем не наведено жодної підстави, з приводу визнання іпотечного договору недійсним. В той час як договір укладено в письмовій формі, договір є нотаріально посвідченим, укладений в реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею. Особи, що укладали договір мали необхідний обєм цивільної дієздатності, воля учасників угоди на її укладання була вільною.

Оскільки Позивачем не наведені правові підстави позовних вимог, іпотечний договір укладений відповідно до вимог чинного законодавства, і суд вважає, що підстав для задоволення позову в цій частині не має.

Таким чином, вивчивши всі обставини та дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають у повному обсязі.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

У відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині обґрунтування підстав для відмови ОСОБА_2 в її позовних вимогах про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381,382,383,384 ЦПК України колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК» задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_2 в її позовних вимогах до Публічного акціонерного товариства «МАРФІН БАНК», третя особа без самостійних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки змінити.

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді З.М.Пономарь

ОСОБА_10