Провадження № 2/263/776/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Шатілової Л.Г., при секретарі Лопатнюк К.О., за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спадкоємцем четвертої черги, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спадкоємцем четвертої черги, в якому просила встановити факт її проживання однією сімєю разом з ОСОБА_4, померлим 22.12.2016 року, в період з 14.02.2010 року по 22.12.2016 року, на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати її спадкоємицею четвертої черги після смерті ОСОБА_4, померлого 22.12.2016 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона проживала однією сімєю з ОСОБА_4 в період з 14.02.2010 року по 22.12.2016 року, вони були повязані спільним побутом, мали взаємні сімейні права та обовязки. Після смерті ОСОБА_4, померлого 22.12.2016 року, вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадкування за законом, оскільки не перебувала з останнім у зареєстрованому шлюбі. Так, звернувшись до приватного нотаріуса ОСОБА_5 з заявою про отримання свідоцтва на право спадкування за законом, їй було відмовлено, у звязку з чим вона була змушена звернутися до суду з даним позовом.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, надалі представник позивачки надав заяву про завершення розгляду справи за їх відсутністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надалі надала заяву про завершення розгляду справи за її відсутністю, у задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки вважала факт проживання позивачки однією сімєю з померлим не доведеним, так як на початок періоду спільного проживання, зазначеного в позові, позивачці не виповнилося 18 років, початком сумісного проживання можливо визнати лише з 2013 року, однак у такому разі пятирічний строк спільного проживання не доведений.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, допитані в судовому засіданні, пояснили, що позивачку ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_4 знали тривалий час, підтримували з ними дружні стосунки, часто бували у них у гостях. Їм відомо, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали разом тривалий час в однокімнатній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2. У ОСОБА_1 так склалися сімейні обставини, що вона переїхала жити до ОСОБА_4, з 2010 року вони стали проживати однією сімєю, вели спільне господарство, піклувалися один про одного, разом проживали до смерті ОСОБА_4 На похороні ОСОБА_4 були присутні тільки друзі, рідних він не мав, був сиротою.

Зясувавши думку учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що за ОСОБА_4 зареєстрована квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором від 04.05.1998 року /а.с. 9-10/ та реєстраційним свідоцтвом ККП «Маріупольське БТІ» № 35710 від 18.05.1998 року /а.с. 11/.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-НО № 972821 від 23.12.2016 року /а.с. 29/ та копії актового запису про смерть № 2712 від 23.12.2016 року /а.с. 78/ ОСОБА_4, помер 22.12.2016 року.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сімєю, за адресою: АДРЕСА_1, у період з 14.02.2010 року по 22.12.2016 року, без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, були повязані спільним побутом, що підтверджується актом КСН «Маяк» від 27.06.2017 року /а.с. 7-8/.

З інформаційної довідки № 03-12-3622 від 23.04.2018 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, вбачається, що ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, з 23.10.1987 року, знятий з реєстрації 19.01.2017 року у звязку зі смертю /а.с. 54/.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Враховуючи, що юридичний факт спільного проживання позивачки ОСОБА_1 з ОСОБА_4, померлим 22.12.2016 року, в період з 14.02.2010 року по 22.12.2016 року, на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, за таких обставин, на підставі ст. 315 ЦПК України, позов в частині встановлення факту постійного проживання однією сімєю підлягає задоволенню.

Судом також встановлено, що позивачка, в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, де була заведена нотаріальна справа, але приватним нотаріусом ОСОБА_5 27.06.2017 року було винесено постанову про відмову в видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом, через відсутність документального підтвердження родинних звязків позивачки зі спадкодавцем /а.с.75/.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Положеннями ст. 1264 ЦК України закріплено, що в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Пунктом 23 постанови № 7 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у правах про спадкування» від 30 травня 2008 року передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої ст.3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року №5-рп/99встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Беручи до уваги, що факт спільного проживання позивачки з померлим ОСОБА_4 понад пять років знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, про можливість визнання ОСОБА_1 спадкоємицею четвертої черги після смерті ОСОБА_4, померлого 22.12.2016 року, у звязку з чим задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 1220, 1268, 1217, 1264, 1270 ЦК України, ст.ст. 4, 13, 12, 76, 77, 81, 293-294, 315-319, 352, 354-355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) до Маріупольської міської ради (ЄДРРОУ 33852448, юридична адреса: пр. Миру, 70 м. Маріуполь Донецька область, 87555) про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання спадкоємцем четвертої черги задовольнити.

Встановити факт проживання однією сімєю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, разом з ОСОБА_4, померлим 22.12.2016 року, в період з 14.02.2010 року по 22.12.2016 року, на час відкриття спадщини, за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, спадкоємицею четвертої черги після смерті ОСОБА_4, померлого 22.12.2016 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Л.Г. Шатілова