Справа № 303/2977/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ОСОБА_1

при секретарі ЧУЧЦІ Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/2977/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» про стягнення невиплаченої заробітної плати, за апеляційною скаргою Державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 липня 2016 року, головуючий суддя Пак М.М., -

встановив:

18.05.2016 ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств». Мотивував тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25.01.2014, яке набрало законної сили 19.03.2015, наказом Голови Державного агентства лісових ресурсів України від 16.02.2015 № 61-К його поновлено на посаді генерального директора Агропромислового підприємства «Закарпатагроліс» з 29.03.2012. Однак, наказом від 11.02.2016 № 33-К позивача було звільнено з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України, про що він дізнався 30.03.2016. З часу поновлення на роботі позивач не отримував заробітну плату, що було встановлено офіційною перевіркою.

Позивач подав заяву про проведення розрахунку, але це не було відповідачем зроблено, що суперечить вимогам ст. 116 КЗпП України. Згідно із довідкою відповідача зарплата керівника підприємства складала 6943,00 грн на місяць. Період невиплати зарплати становить 14 місяців і 23 календарні дні (14,7 місяців), тому заборгованість складає 102062,69 грн (6943,04 грн х 14,7).

Посилаючись на ці обставини, на вказані та інші норми законодавства, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період роботи з 16.02.2015 по 11.02.2016 в сумі 102062,69 грн.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15.07.2016, з урахуванням ухвали цього ж суду від 05.08.2017 про виправлення описки в рішенні суду, позов задоволено, стягнуто з ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» на користь ОСОБА_2 заробітну плату за період з 16.02.2015 по 11.02.2016 в сумі 102062,69 грн, стягнуто з відповідача 1378,00 грн судового збору на користь держави.

Відповідач ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» рішення суду оскаржив як незаконне та необґрунтоване. Сторона зазначає, зокрема, таке.

Суд залишив поза увагою те, що одночасно з поновленням ОСОБА_2 наказом від 16.02.2015 на роботі ліквідаційній комісії підприємства було доручено внести зміни до трудової книжки позивача з дати звільнення 29.03.2012 до дати поновлення на роботі, попередження та подальше звільнення у звязку з ліквідацією підприємства.

Не було враховано, що відповідно до законодавства та Статуту підприємства трудові відносини з ОСОБА_2 регулювалися контрактом, такий укладався із Державним агентством лісових ресурсів України і контракт, що був укладений 15.02.2010, втратив чинність 15.02.2013, а нового не було.

Таким чином, умови матеріального забезпечення та оплати праці позивача в розмірах, зазначених у рішенні суду, не були визначені, облік відпрацьованого робочого часу в табелі виходу на роботу не зафіксований, розрахунок, проведений на базі контракту, що припинився, неправильний, підстав для стягнення цих коштів немає.

В іншій справі, що мала місце між тими ж сторонами та про той же предмет, позивач відмовився від вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати, сторони уклали мирову угоду, якою врегулювали свої розрахунки з оплати праці позивача.

Насамкінець, постановою Господарського суду Закарпатської області від 02.06.2016 у справі № 907/25/16 ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, тому відповідно до ст. 28 Закону України «Про оплату праці» та іншого законодавства вимоги про виплату зарплати, що предявляються до цього підприємства, повинні розглядатися за правилами господарського, а не цивільного судочинства. Суд вийшов за межі повноважень, визначені ст. 15 ЦПК України.

Відповідач просить одночасно рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити, а провадження в справі закрити.

У письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилається на перекручення відповідачем дійсних обставин справи, вчинення умисних дій, спрямованих на невиплату зарплати, та на відсутність підстав для висновку про вирішення спору за період, про який ідеться, в іншій справі.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 апеляційну скаргу ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» було відхилено, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15.07.2016 було залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28.03.2018 ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 20.10.2016 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції виходив, зокрема, з того, що суди не зясували розмір щомісячного посадового окладу, який був установлений позивачу за спірний період, та не звернули увагу, що середньомісячна зарплата у розмірі 6943,04 грн була обчислена за період перебування позивача на посаді генерального директора підприємства у лютому-березні 2012 року. Суд не перевірив і обставини щодо виходу на роботу та підстав для нарахування зарплати, а тому дійшов передчасного висновку про наявність підстав для стягнення коштів саме у заявленому позивачем розмірі.

До початку розгляду справи апеляційним судом після надходження її з суду касаційної інстанції до апеляційного суду надійшло клопотання ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств», подане від його імені ліквідатором ОСОБА_3, про закриття (припинення) провадження в справі у звязку з її підвідомчістю господарському суду.

Клопотання вмотивоване тим, що постановою Господарського суду Закарпатської області від 02.06.2016 у справі № 907/25/16 ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 17.01.2017 призначено ліквідатором підприємства ОСОБА_3 Відповідно до положень ст. 16 ч. 9 ГПК України, ст. 10 ч. 4 та інших норм Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», спори із боржником про стягнення заробітної плати належать до компетенції господарських судів і до виключної підсудності того суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2, який апеляцію не визнав, а питання про закриття провадження в справі залишає на розсуд суду, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України у відсутність представника відповідача, взявши до уваги, що закриття провадження в справі є однією з вимог апеляційної скарги відповідача, ґрунтується на відповідних доводах скарги, а клопотання відповідача, подане ліквідатором підприємства, по суті збігається з вимогою апеляції, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, суд приходить до такого.

Відповідно до ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 15 ч. 1 п.п. 1, 3 ЦПК України в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи; суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, зокрема, з трудових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Редакція ЦПК України, чинна з 15.12.2017, містить аналогічні правила (ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 19 ч. 1 ЦПК України).

ГПК України в редакції, що була чинною на час вирішення справи судом першої інстанції, передбачав, що у випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право звертатися фізичні особи, що не є субєктами підприємницької діяльності (ст. 1 ч. 2); господарським судам підвідомчі справи про банкрутство; справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про стягнення заробітної плати; справи у майнових спорах, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 12 цього Кодексу (справи у спорах про стягнення заробітної плати), розглядаються господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (ст. 12 ч. 1 п.п. 2, 7, ст. 16 ч. 9).

З 15.12.2017 набрала чинності редакція ГПК України, згідно із якою:

судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України; судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ст. 3 ч.ч. 1, 3);

право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується; ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом;

фізичні особи, які не є підприємцями, мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ст. 4 ч.ч. 1, 2);

до юрисдикції господарських судів відносяться справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про стягнення заробітної плати (ст. 20 ч. 1 п. 8);

справи, передбачені пунктом 8 частини 1 статті 20 цього Кодексу, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням боржника (ст. 30 ч. 9).

Законом України «Про оплату праці» встановлено, що у разі банкрутства підприємства чи ліквідації його у судовому порядку зобовязання перед працівниками такого підприємства щодо заробітної плати, яку вони повинні одержати за працю (роботу, послуги), виконану у період, що передував банкрутству чи ліквідації підприємства, виконуються відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (ст. 28, редакція якої у відповідний період не змінювалася).

За приписами Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції та на час апеляційного розгляду справи:

справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими ГПК України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (ст. 9 ч. 1);

суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про стягнення заробітної плати (ст. 10 ч. 4);

за змістом положень ст. 23 ч.ч. 4, 7, ст. 45 ч. 1 п. 1, вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати належать до першої черги погашення; заяви кредиторів за вимогами щодо виплати заробітної плати розглядаються згідно з цим Законом;

у випадках, передбачених цим Законом, господарський суд у судовому засіданні за участю сторін приймає постанову про визнання боржника банкрутом і відкриває ліквідаційну процедуру (ст. 37 ч. 1).

На час розгляду справи судом першої інстанції відповідач повідомляв суд про визнання ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» і надав постанову Господарського суду Закарпатської області від 02.06.2016 у справі № 907/25/16, якою підприємство визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру (а.с. 24-26). Зі змісту постанови вбачається, зокрема, що ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» звернулося до суду із заявою про своє банкрутство, цю заяву було прийнято до розгляду ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 29.01.2016.

Таким чином, сторонам справи і суду першої інстанції було відомо про банкрутство ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» та відкриття ліквідаційної процедури. Провадження у справі про банкрутство було відкрито судом до предявлення позову, що розглядається, а вимоги позову стосуються періоду, що передував банкрутству підприємства. Беручи до уваги наявні матеріали справи та клопотання ліквідатора підприємства про припинення провадження в справі і передачу її до господарського суду з метою здійснення повноважень ліквідатора відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», складене 31.05.2018 і засвідчене печаткою ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» на офіційному бланку підприємства, слід констатувати, що ліквідаційна процедура щодо підприємства триває. Даних про завершення цієї процедури та припинення юридичної особи сторони апеляційному суду не надавали, про таке не повідомляли.

Виходячи з наведеного, вимоги ОСОБА_2 до ДП «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» про стягнення заробітної плати належить розглядати в порядку господарського судочинства. Суд першої інстанції не мав процесуальних підстав для вирішення в порядку цивільного судочинства спору по суті, суду належало застосувати положення ст. 205 ч. 1 п. 1, ст. 206 ч. 2 відповідної редакції ЦПК України і закрити провадження в справі, розяснивши, що її розгляд віднесено до юрисдикції господарського суду. Не застосувавши цих норм закону, суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного в процесуальному розумінні вирішення справи.

За таких умов, питання обґрунтованості предявлених вимог, доведеності позову чи заперечень на нього по суті, інші обставини наразі значення не мають, позаяк відповідні доводи і докази сторін мають значення, якщо оцінюються у належний процесуальний спосіб судом, до юрисдикції якого віднесено розгляд справи. Сторони не можуть бути позбавлені права діяти за захист своїх законних прав та інтересів у передбаченому для цього законом процесуальному порядку.

Відтак, доводи апеляції та клопотання відповідача щодо необхідності закриття провадження в справі внаслідок її підвідомчості господарському суду знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. Вирішення судом непідвідомчої йому справи є обовязковою підставою для скасування судового рішення, про законність розвязання яким спору в такому разі не йдеться, і для закриття провадження в справі. Тому відповідно до ст. 255 ч. 1, ст. 256 ч. 1, ст. 367 ч. 4, ст. 377 ч.ч. 1, 2 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати, провадження в справі, що її не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, закрити.

Керуючись ст. 255 ч. 1, ст. 256 ч. 1, ст. 367 ч. 4, ст. 377 ч.ч. 1, 2, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств» задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 липня 2016 року скасувати, провадження в справі закрити, оскільки вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розяснити, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 12 липня 2018 року.

Судді