АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 643/7429/15-ц Головуючий суддя І інстанції Єрмак Н. В.
Провадження № 22-ц/790/3917/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про самочинне будівництво
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бровченко І.О., Бурлака І.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» на рішення Московського районного суду м.Харкова від 11 травня 2018 року у справі за позовом Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Обслуговуючого кооперативу ГБК «Командарм», третя особа: Харківська міська рада про знесення самочинно збудованих гаражних боксів,

встановив :

30 квітня 2015 року представник Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Харківської міської ради про знесення самочинно збудованих гаражних боксів.

Позовна заява мотивована тим, що він є користувачем земельної ділянки площею 3,25 га, наданої для будівництва гаражів. Право безстрокового безоплатного користування встановлено державним актом серії НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Харківської районної Ради народних депутатів Харківської області у 1988 році, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право користування землею за № 187. Вказаний державний акт є діючим на теперішній час, змін щодо конфігурації земельної ділянки до нього не вносилось, судових рішень щодо його скасування або зміни не має.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2006 р. за ОСОБА_5 було визнано право власності на будівлі літ. «Б-1», літ. «В-1», літ. «Г-1»,літ. «Д-1» та право користування прилеглою до них територією - земельною ділянкою площею 1,5 га за адресою: АДРЕСА_1. Зазначив, що рішення суду від 17.04.2006 р. щодо права користування земельною ділянкою виконано не було, рішенням Харківської міської ради земельна ділянка ОСОБА_4 у користування не надавалась.

Вказав, що у 2007-2008 роках на земельній ділянці позивача, на тій її частині, щодо якої було прийнято судове рішення від 17.04.2006 р., було побудовано гаражні лінії VIII, IX та X, всього 200 гаражів. Частина гаражних боксів належить членам ОК «ГБК «Московський», а 104 гаража №№ VІІІ-04, VIII-05, VІІІ -07, VIII-08, VIII-12, VІІІ -14, VІІІ -15, VІІІ -16, VІІІ -24, VІІІ -27, VIII-28, VІІІ-29, VІІІ -30, VІІІ-31, VIII-32, VІІІ -36, VІІІ -37, VІI1-39, VIII-42, VІІІ -43, VІІІ -45, VІІІ -47, VIII-49, VІІІ -51, VIII-53, VIII-57, VІІІ -61, VIII-62, VIII-63, VIII-65, VІІІ -66, VІІІ -70, VІІІ -71, VІІІ -73, VІІІ -74, VIII-75, VIII-76, VIII-77, VІІІ -81, VІІІ -82, ІХ-09, ІХ -10, IX-12, ІХ-І6, ІХ-18, ІХ-19, ІХ-20, ІХ-25, ІХ-26, ІХ-27, ІХ-28, ІХ-29, ІХ -31, ІХ -32, ІХ -33, ІХ-34, ІХ-37, ІХ-38, ІХ-39, Х-40, ІХ -41, ІХ-42, ІХ-50, 1Х-51, ІХ-55, ІХ-56, ІХ-57, ІХ-58, ІХ-62, ІХ-63, ІХ-64, ІХ-66, ІХ-67, ІХ-68, ІХ-69, IX-70, ІХ-71, ІХ-72, ІХ-73, ІХ -74, ІХ-77, ІХ-78, ІХ -82, Х-06, Х-08, Х-10, Х-16, Х-18, Х-19, Х-21, Х-24, Х-27, Х-29,Х-30, Х-34, Х-35, Х-36, Х-37, Х-39, Х-40, Х-41, Х-42, Х-43, Х-44, Х-45 було збудовано ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Об'єктами самочинного будівництва ніхто не опікується, вони мають незадовільний технічний стан, що може стати перешкодою для користування гаражами членів кооперативу «Московський», що мають спільні конструктивні елементи з самочинно побудованими гаражами. Наявність самочинно збудованих гаражів на земельній ділянці позивача є перешкодою для впорядкування правовстановлюючих документів про право на землю для їх приведення у відповідність до норм діючого законодавства.

На даний час власником збудованих ОСОБА_4 та ОСОБА_3 гаражних боксів вважає себе ОК «ГБК «Командарм», що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, але зареєстрованого права власності на вказані гаражні бокси не має, земельна ділянка ОК «ГБК Командарм» для будівництва та обслуговування гаражів не надавалась.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги 25.10.2017 року Обслуговуючий кооператив ГБК «Московський» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Обслуговуючого кооперативу ГБК «Командарм», третя особа: Харківська міська рада про знесення самочинно збудованих гаражних боксів. Позивач остаточно просив знести самочинно збудовані гаражі №№VІІІ-04, VIII-05, VІІІ -07, VIII-08, VIII-12, VІІІ -14, VІІІ -15, VІІІ -16, VІІІ -24, VІІІ -27, VIII-28, VІІІ-29, VІІІ -30, VІІІ-31, VIII-32, VІІІ -36, VІІІ -37, VІI1-39, VIII-42, VІІІ -43, VІІІ -45, VІІІ -47, VIII-49, VІІІ -51, VIII-53, VIII-57, VІІІ -61, VIII-62, VIII-63, VIII-65, VІІІ -66, VІІІ -70, VІІІ -71, VІІІ -73, VІІІ -74, VIII-75, VIII-76, VIII-77, VІІІ -81, VІІІ -82, ІХ-09, ІХ -10, IX-12, ІХ-І6, ІХ-18, ІХ-19, ІХ-20, ІХ-25, ІХ-26, ІХ-27, ІХ-28, ІХ-29, ІХ -31, ІХ -32, ІХ -33, ІХ-34, ІХ-37, ІХ-38, ІХ-39, Х-40, ІХ -41, ІХ-42, ІХ-50, 1Х-51, ІХ-55, ІХ-56, ІХ-57, ІХ-58, ІХ-62, ІХ-63, ІХ-64, ІХ-66, ІХ-67, ІХ-68, ІХ-69, IX-70, ІХ-71, ІХ-72, ІХ-73, ІХ -74, ІХ-77, ІХ-78, ІХ -82, Х-06, Х-08, Х-10, Х-16, Х-18, Х-19, Х-21, Х-24, Х-27, Х-29,Х-30, Х-34, Х-35, Х-36, Х-37, Х-39, Х-40, Х-41, Х-42, Х-43, Х-44, Х-45, що розташовані на земельній ділянці за адресою: м.Харків, вул.Бучми (К.Уборевича), 13, яка знаходиться у постійному користуванні ОК «Гаражно-будівельний кооператив «Московський » за рахунок ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОК «Гаражно-будівельний кооператив Командарм». Судові витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 11 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі голова Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» Головін О.М. просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, судові витрати покласти на відповідачів. При цьому посилався на те, що суд порушив норми матеріального права, неправильно застосував ст.377 ЦК України та не застосував ст.ст. 79,116 ЗК України, не надав оцінки правовій позиції третьої сторони.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кооператив є користувачем земельної ділянки площею 3,25 га, наданої для будівництва гаражів. Право безстрокового безоплатного користування встановлено державним актом серії НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Харківської районної Ради народних депутатів Харківської області у 1988 році.

Вказав, що поза увагою суду першої інстанції при застосуванні ст. 377 Цивільного кодексу України до спірних правовідносин залишився той факт, що в даній нормі права йдеться про земельну ділянку як об'єкт права (тобто, за умови встановлення меж, місця розташування та визначення права щодо земельної ділянки), а у спірних правовідносинах суд визнав за ОСОБА_4 право користування частиною земельної ділянки позивача (частина 1,5 га ділянки площею 3,25 га). Оскільки щодо вказаної частини земельної ділянки не було встановлено межі проектом землеустрою, не було визначено право ОСОБА_4 щодо неї (оренда чи постійне користування), то надана ОСОБА_4 у користування частина земельної ділянки не набула статусу об'єкта права на підставі судового рішення і право на цю частину земельної ділянки не могло переходити до наступних нових власників будівель літ. «Б-1», літ. «В-1», літ. «Г-1», літ. «Д-1» на підставі ст. 377 Цивільного кодексу України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено та не підтверджено доказами про те, що спірна земельна ділянка належить на праві користування ГБК «Московському» .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.2 Земельного кодексу України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею; суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади; об'єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання.

Також закріплено рівність перед законом усіх без винятку суб'єктів права власності і гарантує кожному захист його прав і свобод.

Зазначені положення мають визначальне значення і для суб'єктів земельних правовідносин.

За змістом ст.152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, у тому числі, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 4 постанови від 30.03.2012 року № 6 « Про практику застосування судами статті 376 ЦК України ( про правовий режим самочинного будівництва) роз'яснив, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно із частиною третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Системне тлумачення змісту частини третьої та частини четвертої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку, що визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку потрібно не лише коли таке будівництво здійснено з порушенням вимог законодавства щодо цільового призначення землі, а й коли такого порушення немає, але особа здійснила будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

За змістом частини третьої статті 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Суди, встановивши, що самочинна забудова, здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з'ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою.

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Відповідно до частин 1, 2 статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

За рішенням суду самочинно збудований об'єкт підлягає знесенню з компенсацією витрат, пов'язаних із знесенням об'єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Згідно ч.1. ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Судовим розглядом встановлено, у 1988 році Гаражно-будівельному кооперативу "Московський" видано Державний акт на право користування землею Української Радянської Соціалістичної республіки серії В №047459, виконавчім комітетом Харківської міської (районної) ради депутатів трудящих про закріплення за землекористувачем АГК "Московський" в безстрокове і безоплатне користування 3,25 гектара землі в межах згідно з планом землекористування. Земля надана для будівництва гаражів, вказаний Акт зареєстровано в Книзі державних актів на право користування землею за №187.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2006 р. за позовом ОСОБА_4 до приватного малого виробничо-комерційного підприємства «Асіко-2», АГК «Московський», третя особа: державна виконавча служба в Московському районі м.Харкова, про визнання права власності та право користування прилеглою територією, яке набрало законної сили, визнано право користування прилеглою територією (тимчасова стоянка) до будівель літ: Б-1, В-1, Г-1, Д-1 розміром 1,5 га, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Командарма Уборевича, 13, а також визнано право власності на ці будівлі та інший ряд нежитлових будівель та гаражів за ОСОБА_4

19.01.2010 р. ОСОБА_4 із засновниками утворено Обслуговуючий кооператив "Командарм" на установчих зборах, які передали свої права в якості пайового внеску до ОК "ГБК "Командарм". На підставі цього рішення члени кооперативу OK "ГБК "Командарм" звернулися до Харківської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки до будівель літерою Б-1, В-1, Г-1, Д-1 нежитлових приміщень та гаражів, яка задоволена 26.09.2012 року рішенням Харківської міської ради №839/12 та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 1,2058 га за адресою АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування гаражів, нежитлових будівель літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-2.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.12.2016 року у задоволенні позову ГБК «Московський» про визнання недійсним рішення Харківської міської ради від 26.09.2012 р. №839/12 відмовлено.

Рішенням суду визнано за ОСОБА_4 право власності на будівлі та право користування прилеглою територією до будівель літерою: Б1, В-1, Д-1 розміром 1,5 гектара, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Рішення набрало законної сили. Рішенням Харківської міської ради від 26.09.2012 р. №839/12, надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею, орієнтовно 1,2058 га за адресою АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування гаражів, нежитлових будівель літ. Б-1, В-1, Г-1, Д-2.

Згідно ч.1. ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Таким чином, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що самочинно збудовані гаражі розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у власності відповідача, а позивачем не надано доказів того, що будова порушує його права чи інших власників земельної ділянки, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Той факт, що відповідачі не оформили своє право власності на його зміст не впливає, тому колегія суддів відхиляє наведені у скарзі доводи з цього приводу.

Тазом з тим, суд першої інстанції всупереч положень ст. 263 ЦПК України не звернув уваги, що крім фізичних осіб, позивач заявив свої вимоги і до господарюючого суб'єкта - Обслуговуючого кооперативу ГБК «Командарм», до складу засновників якого належать відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у користуванні якого також перебувають вказані спірні гаражі, на підставі чого вказаний кооператив розпочав процедуру оформлення свого права на вищевказану спірну земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного, рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 травня 2018 року необхідно скасувати в частині задоволення позову Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» до Обслуговуючого кооперативу ГБК «Командарм» і в цій частині провадження у справі закрити. Роз'яснити, що позов Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» до Обслуговуючого кооперативу ГБК «Командарм» підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

В іншій частині суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги цього висновку не спростовують, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України його в цій частині необхідно залишити без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат між сторонами відповідно до статті 141 ЦПК України не встановлено.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м.Харкова від 11 травня 2018 року скасувати в частині задоволення позову Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» до Обслуговуючого кооперативу ГБК «Командарм» і в цій частині провадження у справі закрити.

Роз'яснити, що позов Обслуговуючого кооперативу ГБК «Московський» до Обслуговуючого кооперативу ГБК «Командарм» підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

В іншій частині рішення Московського районного суду м.Харкова від 11 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 19.07.2018 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.О.Бровченко.

І.В.Бурлака.