Справа № 2/593/190/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" липня 2018 р. місто Бережани Тернопільської області

Бережанський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Крамаря В.М.

при секретарі - Осадці М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу та усунення перешкод у здійсненні права користування майном, -

з участю позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_3,

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2018 року до суду надійшла подана та підписана від імені позивача адвокатом ОСОБА_3 позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу та усунення перешкод у здійсненні права користування майном. В позовній заяві позивач, посилаючись на те, що за час перебування в шлюбі сторони набули право власності на будинок АДРЕСА_1 посилаючись на норми ст. ст. 60, 69, 70 СК України та ст. 367 ЦК України просить в порядку поділу майна, що є об'єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнати за ОСОБА_1 право спільної власності на ? частину будинку АДРЕСА_1. Окрім цього посилаючись на ст. 386 ЦК України вказує, що відповідачем чиняться перешкоди в користуванні спірним будинком, а тому просить усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування будинком АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 передати ключі від вхідних дверей будинку та не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування будинком, як об'єктом права спільної власності.

В судовому засіданні позивач та його представник - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали, з підстав і мотивів наведених у позовній заяві, просили позов задовольнити. Окрім цього, позивач суду пояснив, що з 22 березня 2017 року він знявся з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 і його зареєстроване місце проживання знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Спроб проживати за адресою АДРЕСА_1 він не робив, оскільки його дружина - відповідач по справі сказала по телефону, що не хоче його бачити, реальних дій по недопущенню його в спірний будинок відповідач не чинила.

В судове засідання відповідач не з'явилася про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, оскільки відмовилась від отримання судових повісток адресованих останній.

29 травня 2018 року в підготовчому судовому засіданні представником позивача ОСОБА_3 подано до суду клопотання про витребування доказів: з Бережанського ОК МБТІ свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 08.07.1988 року на підставі рішення виконкому Бережанської районної ради народних депутатів № 176 від 21.06.1988 року та зареєстрованого 08.07.1988 за № 91; з відділу РАЦС Бережанського районного управління юстиції копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1.

31 травня 2018 року від представника позивача ОСОБА_3 до суду надійшла заява про виклик свідка ОСОБА_4.

Судом було здійснено наступні процесуальні дії:

11 січня 2018 року судом відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою від 03 травня 2018 року судом відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу та усунення перешкод у здійсненні права користування майном, підготовче судове засідання з участю сторін призначено на 11 год. 00 хв. 29 травня 2018 року.

29 травня 2018 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_3 про витребування з Бережанського ОК МБТІ свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від 08.07.1988 року на підставі рішення виконкому Бережанської районної ради народних депутатів № 176 від 21.06.1988 року та зареєстрованого 08.07.1988 за № 91; з відділу РАЦС Бережанського районного управління юстиції копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_1.

Ухвалою суду від 14 червня 2018 року судом закрито підготовче провадження по вказаній цивільній справі та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на 09 липня 2018 року на 11 год. 00 хв.

Суд, вислухавши сторону позивача, допитавши свідка ОСОБА_4 та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних мотивів.

Судом, з відповіді Бережанського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області від 27.12.2017 року № 1350/14-01-094, встановлено, що сторони по справі одружилися 08.12.1973 року, про що Вербівською сільською радою Бережанського району Тернопільської області складено відповідний актовий запис.

Згідно з відповіддю Бережанського обласного комунального міжрайонного бюро технічної інвентаризації № 116/1 від 21 листопада 2017 року нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_5, головою колгоспного двору, що складається з 2-х членів, про що було виготовлено свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 08.07.1988 на підставі рішення виконкому Бережанської районної Ради народних депутатів № 176 від 21.06.1988 та зареєстровано 08.07.1988 з №91.

Таким чином, спірне майно (нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1) станом на 08.07.1988 року належало колгоспному двору в складі 2-х членів, головою якого є ОСОБА_5, а не фізичній особі ОСОБА_5.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Ч.1, 3 ст. 5 ЦК України встановлено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно з п.1 Розділу VII Сімейного кодексу України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України. В свою чергу Цивільний кодекс України набрав чинності 01 січня 2004 року.

Виходячи з наведеного, норми Сімейного кодексу України, застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.

Оскільки, право власності на спірне майно набуто на підставі рішення виконкому Бережанської районної Ради народних депутатів № 176 від 21.06.1988 та зареєстровано 08.07.1988 з № 91, то вказані спірні правовідносини регулюються норми Цивільного кодексу Української РСР, який набрав чинності 01 січня 1964 року (далі - ЦК України 1963 року) та кодексу про шлюбу та сім'ю України, який набрав чинності 01 січня 1970 року.

Відповідно до ч.1 ст.22 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Ч.2 ст. 101 ЦК України 1963 року встановлено, що у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності.

Разом з цим, ч.1 ст. 120 ЦК України 1963 року встановлено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Пп. 3 п.1 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», (набрав чинності 06 січня 1994 року) прийнятим у зв'язку з прийняттям Закону України «Про власність» з ЦК України 1963 року виключено ст. ст. 100-104, 120-127.

В п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», роз'яснено, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Виходячи з наведеного поняття спільна сумісна власність подружжя та майно колгоспного двору не є тотожними і регулюються різними актами законодавства, виходячи з того, що спірне майно має статус майна колгоспного двору до нього підлягають застосуванню норми цивільного законодавства, яке регулює право власності колгоспного двору, а не кодексу про шлюб та сім'ю України, який регулює право власності подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи з наведеного суд не має підстав розглядати вказаний спір на підставі норм Сімейного кодексу України, на які посилається позивач, та кодексу про шлюб та сім'ю України.

Також позивачем не надано суду, доказів того, що він був членом колгоспного двору за адресою АДРЕСА_1, або не втратив права на частку в його майні, станом на 15 квітня 1991 року, тобто є співвласником спірного майна, а тому позов також не може бути задоволений виходячи норм Цивільного кодексу України, на які посилається позивач, ЦК України 1963 року та Закону України «Про власність».

Згідно з ч.1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зважаючи на подання позивачем лише двох доказів, які підтверджують: перебування сторін в шлюбі та того, що спірне майно є власністю колгоспному двору, при цьому позивачем не надано суду доказів того, що він належить до вказаного колгоспного двору, - відсутність у позивача перешкод в отриманні доказів по справі, суд приходить до переконання про необхідність відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину будинку АДРЕСА_1 в порядку поділу майна, що є об'єктами спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Розглядаючи позовну вимогу про усунення перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування будинком АДРЕСА_1, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 передати ключі від вхідних дверей будинку та не чинити перешкоди у здійсненні позивачем права користування будинком, як об'єктом права спільної власності, суд виходить з того, що:

- позивачем та свідком ОСОБА_4 під час допиту судом, в судовому засіданні чітко повідомлено, що відповідач реальних дій по чиненню перешкод у користуванні будинком АДРЕСА_1 позивачу не чинила, а лише сказала, що не хоче його бачити;

- позивач не зареєстрований у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, в користуванні яким він просить суд усунути перешкоди.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Виходячи з того, що позивач має право проживання за адресою АДРЕСА_1 не є співвласником будинку за адресою: АДРЕСА_1, висновок про що судом зроблено вище, суд приходить до висновку про безпідставність вказаної позовної вимоги.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Зважаючи на те, що фактичні обставини справи встановлені судом на підставі доказів поданих стороною позивача не підтверджують підстав наведених у позовній заяві, в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 5, 367, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 101, 120 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), Законом України «Про власність», Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 16 грудня 1993 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року, ст. 22 Кодексу про шлюбу та сім'ю України, ст. ст. 60, 69, 70, Розділом VII Сімейного кодексу України, ст. ст. 2, 12, 13, 76, 80, 81, 89, 95, 141, 259, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку в спільному майні в порядку проведення його поділу та усунення перешкод у здійсненні права користування майном - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення (ст.ст. 354, 355 ЦПК України).

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідний суд, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 розділу ХІІІ ЦПК України).

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Тернопільської області через Бережанський районний суд шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків на його апеляційне оскарження.

Відомості про позивача: ОСОБА_1, місце проживання АДРЕСА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відомості про відповідача: ОСОБА_2, місце проживання АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Бережанським РВ УМВС України в Тернопільській області 15 серпня 2002 року.

Дата складення повного судового рішення 16.07.2018 року.

Суддя: