Справа № 460/2545/17
Провадження №2/460/544/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2018 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Карпин І.М.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», треті особи Державна судова адміністрація України, Львівська міська рада, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права на проживання, визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії, стягнення майнової та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

26.06.2018 ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулись в суд з позовом до Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», третя особа Державна судова адміністрація України про визнання права на проживання у житловому будинку (дача №5), що належить відповідачу з умовами надання електроенергії та водопостачання з оплатою їх вартості за відповідними тарифами, встановленими на такі послуги та товари для населення та визнання дій відповідача щодо предявлення вимог про виселення, відключення електро- та водопостачання, як такі, що порушують право на житло, перешкоджають користуванню житлом, створюють неможливі умови для проживання та зобовязання не чинити перешкоди у користуванні вказаним житлом у електро- та водопостачанні. В обгрунтування позовних вимог зазначали, що у липні 2014 року Державна судова адміністрація України на своєму офіційному сайті розмістила рішення про надання суддям із зони проведення антитерористичної операції місць для проживання на території Державного підприємства ««Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», що належить до сфери управління Державної судової адміністрації України. У серпні 2014 року Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» за пропозицією ДСАУ надав їм для проживання безплатно окремий одноповерховий житловий будинок, який за визначенням відповідача рахується як дача №5. Цей будинок розташований на окремій території Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» та є єдиним їхнім житлом. Порушень правил користування зазначеним жилим приміщенням вони не допускали. Витрати за комунальні послуги відповідачу відшкодовували вчасно та в сумах, які з них витребували. У вересні 2015 року між ними та ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» було укладено договір №74-1 від 06.10.2014 про відшкодування витрат за комунальні послуги, а саме: водопостачання та електропостачання. Для обліку електроспоживання відповідачем був встановлений лічильник. Додатковою угодою від 19.08.2015 строк дії договору продовжено до 31.12.2016. після закінчення договору вони продовжують проживати та сплачувати кошти за комунальні послуги відповідачу. Вважають, що вказаний договір з додатками діє по сьогоднішній день, оскільки є пролонгованим, відповідач погоджувався з їхнім фактичним проживанням та з розмірами фактичної оплати до квітня 2017 року. Починаючи з травня 2017 року відповідач предявляє вимоги про сплату коштів не як з внутрішньо переміщених осіб з відшкодуванням витрат за комунальні послуги відповідно до діючого законодавства та договору №74-1 від 06.10.2014 з додатками до нього, а як за проживання інших осіб, які відпочивають, проживають та лікуються в санаторії. При невиконанні вказаних вимог відповідач запропонував виселитися та шукати інше житло. Після неодноразового вимагання сплати коштів починаючи з травня 2017 року у більших розмірах ніж тих, що передбачені законодавством та умовами договору, відповідач пригрозив відключенням електро- та водопостачання. 14.06.2017 без попередження відповідач відключив подачу електропостачання до всіх дач, де проживають внутрішньо переміщені особи, у тому числі до дачі №5. 23.06.2017 без попередження відповідач відключив подачу водопостачання до всіх дач, де проживають внутрішньо переміщені особи. В телефонному режимі відповідач заявив їм вимогу про виселення. Відповідач позбавляє їх права на житло у спосіб самовільного без договірного встановлення плати за житло та постійного її підвищення, всупереч рішення Державної судової адміністрації про надання суддям із зони проведення антитерористичної операції місць для проживання на території Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» та укладеному договору про відшкодування витрат за комунальні послуги №74-1 від 06.10.2014 з додатками до закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Вважають, що як внутрішньо переміщені особи мають право на проживання у житловому будинку (дача №5), їхнє право на житло нехтується відповідачем. На території підконтрольній України у ОСОБА_3 та ОСОБА_4 немає квартир, нерухомого майна, окрім того, що знаходиться на підконтрольній території у м.Брянка Луганської області. На даний час не мають змоги придбати житло, оскільки є вимушеними переселенцями, які полишили своє майно, що вимагає значних зусиль для організації їхнього побуту.

04.07.2017 позивачі подали заяву про уточнення позовних вимог, в якій просили визнати право користування житловим приміщенням (дача №5), що належить Державному підприємству «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» з умовами надання електроенергії та водопостачання з оплатою їх вартості за відповідними тарифами, встановленими на такі послуги та товари для населення та зобовязати відповідача не чинити перешкод у користуванні житловим приміщенням у електро- та водопостачанні.

08.07.2017 позивачі ОСОБА_5, який діє також в інтересах ОСОБА_6, та ОСОБА_7 подали заяву про залишення їхніх позовних вимог без розгляду.

19.09.2017 позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали заяву про уточнення позовних вимог. В обґрунтування яких зазначили додатково, що 03.07.2017 відповідач видав наказ №20 «Про закриття спальних корпусів №12-12а, 11,9,5,10,8 і С та виселення всіх «тимчасово розміщених осіб». Будівля під літерою ч-1, з якої відповідач виселяє їх в наказі вказана як спальний корпус №5. Як підставу для виселення відповідач в своєму наказі визначає надумане майже побутове словосполучення «вихід з ладу» системи подачі електроенергії. При цьому відповідач не вказує конкретну технічну причину псування або поломки системи подачі електроенергії. Виселяючи їх відповідач не згадує про надання їм іншого жилого приміщення. Будучи капітально відремонтованою, приведеною до стану жилого приміщення, призначеного для постійного проживання громадян, будівля під літерою Ч-1 була передана їм для проживання, де вони проживали протягом 3 років, підтримуючи її жилий стан. Будівля автономна, за наявності електроводопостачання експлуатувалася ними круглий рік, незалежно від консервації всього санаторію в період з осені до весни. Будівля має задовільний жилий стан на час розгляду та була для них єдиним житлом. Вважає, що дія договору №74-1 від 06.10.2014 пролонгована, оскільки після закінчення строку дії такого вони продовжували користуватися майном, проводили оплату та розраховували на подальше проживання. Вважають, що враховуючи наведені обставини, а також статус ОСОБА_4 внутрішньо переміщеної особи, інваліда, за аналогією закону договір має вважатися пролонгованим. Вважають, що на цьому етапі їхні права можуть бути відновлені через визнання договору пролонгованим, визнання спірної будівлі жилою та право на користування такою на умовах, передбачених договором та законом, визнання протиправним та скасування протиправного наказу директора державного підприємства №20 від 03.07.2017 та зобовязання підключити електропостачання, водопостачання, припинивши дії по створюванню умов для неможливого проживання.

21.02.2018 позивачі подали заяву про збільшення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 32000 грн та моральної шкоди в розмірі 50 000 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначають, що незаконним діями відповідача, повязаними з самоуправним виселенням їх з вказаної житлової будівлі, їм спричинено значної матеріальної та моральної шкоди. В серпні 2017 року через незаконне виселення вони вимушені були найняти та оплачувати житло з оплатою 4000 грн в місяць без врахування комунальних платежів. Витрати, які вони зробили для відновлення свого права станом на лютий 2018 року становлять 32000 грн. Крім того, незаконним виселенням відповідач спричинив їм моральну шкоду, оскільки з травня 2017 року вимагаючи надумані борги за минулий час та сплату незаконно підвищеної поточної оплати за проживання більше місяця чинив щодо них психологічне насильство, погрожуючи по телефону та через робітників санаторію виселенням. Відповідач розповсюджував по санаторію та по селу брехливі чутки, що в них є борги перед підприємством, а також те, що їх виселяють через борг. Термінове неочікуване виселення створило їм інші негативні наслідки, мав місце ускладнений пошук необхідного житла, виникли фінансові складнощі по первинній оплаті за проживання. Вони переживали складнощі по переїзду , по перевозу майна. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди враховують характер беззаконних дій відповідача, глибину та тривалість фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей, а тому вважають, що моральна шкода підлягає до відшкодування в розмірі 50 000 грн.

18.07.2017 відповідач ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» подав заперечення, які 23.01.2018 доповнив. В обгрунтування заперечень покликається на те, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.11.2015 власником цілісного майнового комплексу ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» є держава в особі Державної судової адміністрації України. Всі будівлі відносяться до цілісного майнового комплексу ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», в тому числі і спальний корпус №5 (нежитлова будівля). Жодна будівля не може бути відчужена або передана у власність, оскільки є цілісним майновим комплексом і є 100% власністю держави в особі Державної судової адміністрації України. В 2014 році позивачі були тимчасово розміщені в санаторії «Шкло». На підставі договору про відшкодування комунальних послуг від 06.10.2014 ОСОБА_3 та членів його сімї було безоплатно розміщено в приміщеннях спальних корпусів підприємства. Відповідно до умов договору позивач відшкодував підприємству вартість комунальних послуг. Термін дії договору продовжувався додатковою письмовою угодою до 31.12.2016. У звязку із закінченням строку дії договору з 2017 року ОСОБА_3 та його дружині надавались послуги, як і всім відпочиваючим, за щоденне перебування в санаторії. Спальний корпус №5 не має підключення газопостачання. Весь обігрів будинку та підігрів теплої води здійснювався електроенергією. В червні 2017 року напрямок подачі електроенергії до спальних корпусів №12-12а, 11, 9, 5, 10, 8, 1С був припинений через поломку системи подачі електроенергії. Для відновлення електропостачання потрібно замінити електроустаткування мереж, що є на даний час неможливим через відсутність коштів на підприємстві. Оскільки відбулась поломка електромережі в напрямку до спальних корпусів №12-12а, 11, 9, 5, 10, 8 , 1С відповідно насос підйому води з свердловини не може працювати та подавати на вказані спальні корпуси воду. Враховуючи вихід з ладу системи подачі електроенергії, відсутність водопостачання та газопостачання, директор підприємства в межах наданих йому повноважень видав наказ про закриття спальних корпусів з метою схоронності майна. Позивачі незаконно без відповідної правової підстави намагаються заволодіти державним майном, в той час коли ОСОБА_3 призначений на посаду судді у м.Львові та з осені 2017 року орендує житло у м.Львові. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

14.11.2017 третя особа Державна судова адміністрація України подала заперечення на позов. В обґрунтування яких зазначила, що всі будівлі ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» відносяться до цілісного майнового комплексу та є власністю держави. Відповідно до технічної документації спальний корпус №5 загальною площею 143,9 м.кв. збудований 1917 року. Цільове призначення спальний корпус для відпочиваючих санаторію. Жодна будівля не може бути відчужена або передана у власність, оскільки є цілісним майновим комплексом і є 100% власністю держави в особі Державної судової адміністрації України. Земельна ділянка ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» відноситься до заповідного фонду України з 1984 року. На цій території створений заповідний обєкт парк памятка садово-паркового мистецтва «Парк курорту Шкло». В 2014 році судді Рудаков І.П. та його родина переселені із зони АТО та лише тимчасово були розміщені в санаторії Шкло. Вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Просить в позові відмовити.

29.06.2017 відкрито провадження у справі. Того ж дня відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6, ОСОБА_7 про забезпечення позову.

19.09.2017 позовні вимоги ОСОБА_7 Д,І., який діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_6, та ОСОБА_7 до Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» залишено без розгляду.

В судове засідання позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не зявилися, хоч належним чином повідомлялися про час та місце проведення судового розгляду. В судовому засіданні 18.05.2018 позивач ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та , давши пояснення аналогічні доводам позовної заяви, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечила та просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у запереченні.

Представники третіх осіб Державної судової адміністрації України, Львівської міської ради та Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради в судове засідання повторно не зявилися, хоч належним чином повідомлялися про час та місце проведення судового розгляду.

Третя особа - Державна судова адміністрація України подала заперечення на позов, в яких просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка є інвалідом ІІІ групи, є внутрішньо переміщеними особами.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Згідно з довідками №226 та 227 від 10.03.2016 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійно проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1 та перемістилися з тимчасово окупованої території в Яворівський район смт.Санаторій Шкло вул. Курортна,1 25 серпня 2014 року.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»внутрішньо переміщена особа має право на забезпечення органами державної виконавчої влади, органами місцевого самоврядування та субєктами приватного права можливості безоплатного тимчасового проживання (за умови оплати особою вартості комунальних послуг) протягом шести місяців з моменту взяття на облік внутрішньо переміщеної особи; для багатодітних сімей, осіб з інвалідністю, осіб похилого віку цей термін може бути продовжено.

Як вбачається з договору №74-1 про відшкодування комунальних витрат від 06.10.2014 державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» (балансоутримувач) та ОСОБА_3 (користувач) уклали договір про безоплатне розміщення в приміщеннях спальних корпусів користувача та членів його сімї. Користувач відшкодовує понесені балансоутримувачем комунальні витрати, а саме: електроенергію, холодну воду, водовідведення. Строк дії договору до 31.12.2015.

14.02.2015 ОСОБА_3 суддю Брянківського міського суду Луганської області переведено на роботу на посаду судді Сихівського районного суду міста Львова.

23.06.2015 державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» та ОСОБА_3 уклали додаткову угоду №1 до Договору про відшкодування комунальних витрат №74-1 від 06.10.2014, якою внесено зміни до п.9 Договору «Юридичні адреси сторін».

19.08.2015 між вказаними сторонами було укладено додаткову угоду №2 до Договору про відшкодування комунальних витрат №74-1 від 06.10.2014, якою підтверджено дійсність умов Договору про відшкодування комунальних витрат №74-1 від 06.10.2014 терміном до 31.12.2016, у звязку з чим п.7.1 Договору викладено в новій редакції.

Одночасно 19.08.2015 позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договора оренди житлової площі за №140515/12 та №140515/12-01 з ПАТ «Іскра», згідно яких їм надано у строкове користування для проживання житлове приміщення, а саме: кімнати №3 та №4 у гуртожитку в м.Львові по вул. Білоцерківська,10 . Розмір орендної плати в місяць за одну кімнату становить 76,40 грн. Строк дії договору до 18.08.2016. Якщо жодна із сторін протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору не заявить про намір його розірвати, даний договір автоматично пролонговується на термін, який був раніше встановлений договором.

Як вбачається із долучених копій паспортів позивачів місцем проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказано м.Львів вул. Білоцерківська,10, гурт.

Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» є державним підприємством, що належать до сфери управління Державної судової адміністрації України та здійснює діяльність як лікарняний заклад, а також займається спеціалізованою медичною практикою.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 30.11.2005 власником цілісного майнового комплексу Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» є держава в особі Державної судової адміністрації.

Державне підприємство «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» є комерційним підприємством, засноване на державній власності та належить до сфери управління Державної судової адміністрації України. Майно підприємства є державною власністю. Майно підприємства є цілісним майновим комплексом. Підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним та фізичним особам.

Згідно з ч.1 ст. 74 ГК України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

ОСОБА_3 та члени його сімї, як внутрішньо переміщені особи, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» були тимчасово безоплатно розміщені у приміщеннях спальних корпусів санаторію, відповідно до умов договору проводили оплату вартості комунальних послуг, що підтверджується долученими копіями платіжних квитанцій. Договір між сторонами було укладено на строк до 31.12.2015, в подальшому додатковою угодою строк дії договору було продовжено до 31.12.2016.Після закінчення строку дії договору ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» нараховував оплату вартості проживання ОСОБА_3 та членів його сімї як відпочиваючим санаторію, проти чого позивач не заперечував в судовому засіданні.

Відповідно до ч.5 ст. 75 ГК України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами.

Відчуження нерухомого майна, а також повітряних і морських суден, суден внутрішнього плавання та рухомого складу залізничного транспорту здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України.

Таким чином відповідач ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» відповідно до ч.1 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» забезпечив внутрішньо переміщеним особам лише безоплатне тимчасове проживання, у звязку з яким особи не могли набути права постійного користування майном підприємства, яке належить державі.

Крім того, позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають зареєстроване місце проживання у гуртожитку по вул. Білоцерківській, 10 у м.Львові, а тому суд не погоджується з твердженнями позивачів, що відповідач позбавив їх права на житло.

Щодо вимог про скасування наказу директора ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» №20 від 03.07.2017 про закриття спального корпусу житлової будівлі під літерою Ч-1 ( дача №5) у смт.Шкло Яворівського району Львівської області та зобовязання за власний рахунок підключити електропостачання, водопостачання до будівлі під літерою Ч-1, надати дозвіл на постачання електроенергії безпосередньо постачальником ТОВ НВП «Енергія-Новояворівськ» за окремим субдоговором, то суд вважає за необхідне зазначити.

Відповідно до ч.1 ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами.

Згідно з ч.5 ст. 65 ГК України керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Таким чином саме директор ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», як керівник, вирішує питання, повязані із діяльністю підприємства відповідно до наданих йому повноважень, а відтак суд не вбачає правових підстав втручатись в діяльність державного підприємства.

ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло» у 2014 році надав позивачам, як внутрішньо переміщеним особам, сімї судді Брянківського міського суду Луганської області, можливість тимчасово проживати на території санаторію за умови оплати вартості комунальних послуг. В лютому 2015 року позивача ОСОБА_3 переведено на посаду судді Сихівського районного суду м.Львова. Позивачі усвідомлювали, що вказане житло надається їм тимчасово, оскільки ще 19.08.2015 уклали договори оренди житлової площі у м.Львові та зареєстрували своє місце проживання за адресою орендованого житла. ДП «Санаторно-курортний центр «Шкло» є державним підприємством, яке надає послуги санаторно-курортного лікування, майно підприємства, як цілісний майновий комплекс, належить державі. Суд не вбачає жодної правової підстави, за якої позивачі могли б набути право користування майном, що належить державі та відноситься до цілісного майнового комплексу ДП «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло».

Позовна вимога про відшкодування матеріальної шкоди є похідною від вимоги про визнання права на користування будівлею Ч-1, оскільки позивачі стверджують, що саме через незаконне виселення відповідачем, змушені винаймати житло вартість якого за серпень 2017 року - лютий 2018 року становить 32000 грн. Враховуючи те, що позовна вимога про визнання права на користування будівлею, належною відповідачеві є безпідставною, то і вимога про відшкодування матеріальної шкоди до задоволення не підлягає.

Що стосується позовної вимоги про відшкодування завданої моральної шкоди діями відповідача щодо розповсюдження брехливих чуток по санаторію та селу про борги, у звязку з чим спричинялась шкода як фізичному , так і психічному їх здоровю через постійне занепокоєння, тривогу, хвилювання, приниження честі , гідності та репутації, що призвело до загострення захворювань є голослівними та не підтверджені жодними доказами.

Покликання на спричинення моральної шкоди, у звязку із неочікуваним виселенням та необхідністю здійснювати пошук житла є безпідставними, оскільки позивачі мають зареєстроване місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2, що встановлено судом під час розгляду справи.

Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані із сплатою судового збору, покласти на позивачів.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В позові ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Державного підприємства «Санаторно-курортний лікувальний центр «Шкло», треті особи Державна судова адміністрація України, Львівська міська рада, Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради про визнання права на проживання, визнання дій незаконними та зобовязання вчинити певні дії, стягнення майнової та моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляційного суду Львівської області через Яворівський районний суд Львівської області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 06.07.2018.

Суддя І.М.Карпин