АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2169/18 Справа № 204/8564/13 Головуючий у 1 й інстанції - Нізік О.В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Макарова М.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом посилаючись на, що 14 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 15 402 доларів США на споживчі потреби, а ОСОБА_3 зобов'язався повернути наданий кредит щомісячно в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору, з кінцевим терміном не пізніше 13 серпня 2015 року.

21 січня 2010 року до кредитного договору була укладена додаткова угода №3 щодо зміни схеми погашення кредиту, згідно якої сторони домовилися, що з дати підписання додаткової угоди погашення кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 253,00 доларів США, та для ідентифікації договору може використовуватися також №1.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника, 14 серпня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №223548, за умовами якого поручитель зобов'язується перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі.

Відповідачі у порушення умов кредитного договору зобов'язання належним чином не виконували, у зв'язку з чим станом на 07 листопада 2013 року утворилась заборгованість, з якої: по кредиту та процентам - 11 464,26 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 91 633,83 грн. та по пені - 4 894,48 грн.

З урахуванням тривалого терміну невиконання відповідачами умов кредитного договору, 27 вересня 2013 року позивач направив відповідачам вимоги за №30-11/29599 та №30-11/29600 щодо погашення простроченої заборгованості, що виникла з кредитного договору та дострокове повернення кредиту із зміною терміну повернення кредиту у разі невиконання вимог на протязі 31 календарного дня.

На підставі викладеного, просив стягнути на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 0 по кредиту та процентам у розмірі 11 464,26 доларів США, що еквівалентно 91 633,83 грн. та по пені 4 894,48 грн.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 000 від 14 серпня 2008 року станом на 07 листопада 2013 року у сумі 96 528, 31 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 77 442,10 грн., заборгованість по процентах за користування кредитом - 14 191,73 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 4 300,73 грн., пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах - 593,75 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що боржник та поручитель зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконали, у зв'язку з чим за договором виникла заборгованість, обставини викладені у позовній заяві відповідачами не спростовані, тому суд вважав необхідним стягнути солідарно заборгованість у розмірі 96 528,31 грн.

В апеляційній скарзі, поданій 29 грудня 2017 року, ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у спірному договорі поруки не визначено строк її дії, внаслідок чого вимоги до неї, як поручителя, могли бути пред'явлені у межах шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, забезпеченого порукою. Отже, банком пропущено встановлений законодавством шестимісячний строк на звернення з вимогою до поручителя, оскільки кредитним договором передбачено погашення кредиту черговими платежами. Крім того, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України № 6-134цс12 від 21 листопада 2012 року, зазначає, що підвищення процентної ставки, що призвело до збільшення обсягу відповідальності як боржника, так і поручителя, є підставою для визнання поруки такою, що припинена, а звернення поручителя до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі ч.1 ст.559 ЦК України, не є необхідним.

Відзив на апеляційну скаргу учасник процесу не подавали.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 14 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0.

Даний кредитний договір підписаний сторонами та безпосередньо ОСОБА_3, отже сторони на момент підписання договору погодили всі істотні умови укладеного між ними договору.

Відповідно до умов кредитного договору, ОСОБА_3 отримав споживчий кредит у розмірі 15 402 доларів США та зобов'язався повернути наданий кредит щомісячно в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно додатку №1 до договору, з кінцевим терміном повернення не пізніше 13 серпня 2015 року.

Згідно п. 4.1. кредитного договору за порушення термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов»язань, передбачених договором, зокрема термінів повернення кредиту, термінів сплати процентів або комісії, ОСОБА_3 сплачує банку додатково пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені.

21 січня 2010 року до кредитного договору була укладена додаткова угода №3 щодо зміни схеми погашення кредиту, сторони домовилися, що з дати підписання додаткової угоди погашення кредиту та процентів здійснюється шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 253 доларів США, та для ідентифікації договору може використовуватися також №1.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника 14 серпня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №223548.

Відповідно із п. п. 1.1.-1.5 договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення суми боргу, процентів за використання кредитних коштів, штрафних санкцій.

25 вересня 2013 року АКІБ «УкрСиббанк» надіслав ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимогу, у якій повідомив про наявність заборгованості та запропонував протягом п'яти днів з дня отримання вимоги погасити кредитну заборгованість у повному обсязі.

Відповідачі своїх обов'язків за кредитним договором щодо своєчасного повернення сум отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів у встановлені кредитним договором терміни, не виконали.

Станом на 07 листопада 2013 року виникла заборгованість у розмірі 96 528, 31 грн.

19 листопада 2013 року ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно зазначеної суми заборгованості.

Враховуючи встановлені фактичні дані, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, який відповідає матеріалам справи та нормам чинного законодавства.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1451цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи, не встановлено.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Договором поруки, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України.

Судом встановлено, що 25 вересня 2013 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслав ОСОБА_2 вимогу, в якій повідомив про наявність заборгованості та про необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором протягом 31 календарного дня, починаючи з моменту одержання цієї вимоги, та погашення кредитної заборгованості у повному обсязі. Докази вручення вимоги боржнику в матеріалах справи відсутні, втім це не має правового значення для оцінки поведінки позивача у справі з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6.2 кредитного договору, сторони встановили два альтернативних правила щодо настання термінів дострокового повернення кредиту і сплати за кредит, а також щодо того, з якого моменту вони вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит є обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі банку.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції визнає наявними підстави для застосування абзацу 3 пункту 6.2 кредитного договору. Відповідно, починаючи з 41 календарного дня, у банка виникло право пред'явлення відповідної вимоги - як до позичальника, так і до поручителя - про дострокове повернення кредитних коштів шляхом звернення з відповідною позовною заявою до суду.

Сторони визначили наведені правила у договорі, встановили обов'язкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд. При цьому зміст вимоги банка, направленої до позичальника та поручителя, не може містити зміни інших умов кредитного договору, окрім зміни умов щодо строку його виконання: саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, направленої боржникам.

Враховуючи, що таке рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель такі повідомлення, згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача, це зумовлювало обов'язок банка пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, визначеної в договорі.

Таким чином, у зв'язку з тим, що позивач направив 25 вересня 2013 року на адресу ОСОБА_2 вимогу про дострокове погашення кредитної заборгованості відповідно до умов кредитного договору, позичальник на 41 календарний день вважається таким, що є повідомлений, й починаючи з цієї дати у банка виникло право протягом шести місяців звернутися до суду з відповідним позовом до поручителя. Із позовом про стягнення заборгованості до боржника та поручителя банк звернувся 19 листопада 2013 року, тобто в межах встановленого строку.

Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Таким чином, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи судом не встановлено.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом ж статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки таких дій.

За зазначених обставин, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про недотримання банком, визначеного законом строку звернення з відповідною вимогою до поручителя, на увагу суду не заслуговують та на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки зводяться до особистого тлумачення норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про зміну умов договору, яка призвела до збільшення обсягу зобовязань позичальника та поручителя також не грунтується на нормах права та спростовуються наступним.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми випливає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Встановлено, що пунктом 1.3.1 кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів процентна ставка встановлюється у розмірі 14,00 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов договору.

За користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в пункті 1.3.1. Нарахування вищевказаної процентної ставки за прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу, а саме з наступного дня після дня не сплати або не повної сплати платежу встановленого у договорі. Проценти нараховуються на прострочену суму основного боргу з підвищеною ставкою до моменту погашення такої заборгованості.

Таким чином, умови кредитного договору передбачають нарахування та сплату щомісячних процентів, тобто розміру процентної ставки за користування кредитом у разі, коли терміни внесення платежів не порушено; та підвищених процентів - розміру підвищеної процентної ставки за користування кредитом у разі порушення строків погашення кредиту. При цьому у разі дотримання графіку внесення платежів процентна ставка як плата за користування кредитними коштами залишається у погодженому сторонами розмірі.

Тобто, нарахування підвищеної процентної ставки не є збільшенням розміру плати за користування кредитом, яка призводить до збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки є мірою відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов'язання.

За таких обставин, суд дійшов правильного висновку про те, що зобов'язання за договорами забезпечення кредиту (поруки) не припинилися на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Встановивши, що відповідачі не виконували належним чином своїх зобов'язань, передбачених умовами кредитного договору та договорами поруки, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не повідомив поручителя про збільшення у двічі відсоткової ставки, суд не приймає до уваги, оскільки з абзацу четвертого пункту 1.3.1 договору про надання споживчого кредиту вбачається, що за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму основного боргу за процентною ставкою в розмірі збільшеному вдвічі від ставки, вказаної в п.1.3.1.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2014 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: М.Ю. Петешенкова

М.О. Макаров

І.Ю. Ткаченко