Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 202/3333/14-ц

провадження № 61-32700св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року у складі суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-банк»), ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 18 жовтня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № DNH4KP20310937, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2 371,20 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, строком на 12 місяців, до 18 жовтня 2007 року. Мета кредитування зазначена у договорі - придбання ТНС та сплата комісії банку та компанії.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань у межах 10 000,00 грн. Оскільки позичальник порушив умови кредитного договору, у нього станом на 27 січня 2014 року утворилася заборгованість перед банком, яка становить 29 180,27 грн та складається з: 2 371,20 грн - заборгованість за кредитом; 11 921,86 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 22 545,29 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1 841,92 грн - штраф (процентна складова).

На підставі викладеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 80,27 грн; стягнути солідарно із ОСОБА_4 та ПАТ «Акцент-Банк» заборгованість у розмірі 10 000,00 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк» є безпідставними.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на погашення заборгованості за кредитним договором станом 27 січня 2014 року в сумі 5 335,69 грн, у тому числі 2 371,20 грн заборгованості за кредитом, 2 171,49 грн - відсотків за користування кредитом, 793 грн - пені, а також на повернення судових витрат - 822,78 грн.

Провадження у справі в частині позову ПАТ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості закрито.

В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позичальником порушено умови кредитного договору, тому виникла заборгованість, яка має бути стягнута на користь банку.

Разом з цим, апеляційний суд відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України обмежив розмір відсотків за користування кредитом до 2 171,49 грн та зменшив пеню - до 793,00 грн.

У липні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судове рішення в частині зменшення процентів за користування кредитними коштами та пені скасувати та справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в порушення вимог чинного законодавства помилково відніс нараховані банком відсотки за користування кредитними коштами, які є по суті платою за надані кошти у тимчасове користування, до санкцій, які можуть бути застосовані за невиконання стороною своїх зобов'язань за договором.

Крім того апеляційний суд залишив поза увагою те, що відповідачем не надано суду заяву про зменшення розміру пені, не надано доказів в підтвердження істотних обставин, які дають підстави для зменшення такого розміру.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Інші учасники процесу не скористались своїм правом на надання відзиву на касаційну скаргу.

31 травня 2018 року справу № 202/3333/14-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

27 червня 2018 року ухвалою Верховного Суду цю справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судами встановлено, що 18 жовтня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № DNH4KP20310937, у вигляді заяви, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 2 371,20 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, строком на 12 місяців, до 18 жовтня 2007 року. Мета кредитування зазначена у договорі - купівля ТНС (мобільний телефон GSM Nokia 3250) та сплата комісії банку та компанії.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» укладено договір поруки № 167, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором боржника за виконання ним своїх зобов'язань у межах 10 000,00 грн.

Оскільки позичальник порушив умови кредитного договору, у нього станом на 27 січня 2014 року утворилася заборгованість перед банком, яка становить 29 180,27 грн та складається з: 2 371,20 грн - заборгованість за кредитом; 11 921,86 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 22 545,29 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 1 841,92 грн - штраф (процентна складова).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у статті 526 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд не надав відповідної оцінки наданим сторонами доказам, не перевірив належним чином позовних вимог, зокрема, не дослідив умов договору, оскільки як вбачається зі змісту анкети позичальника (а.с. 8 зворот), останній ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які надані були йому у письмовій формі, не звернувши уваги на те, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), наявні в матеріалах справи (а.с. 9-10), є відмінними від тих з якими ознайомлений відповідач, оскільки були прийняті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в той час як відповідач укладав договір з ЗАТ КБ «ПриватБанк», тобто до внесення змін в установчі документи позивача.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині розміру процентів за користування кредитними коштами, в порушення статей 303, 315 ЦПК України 2004 року, не перевірив належність та допустимість доказів поданих сторонами, зокрема, дослідивши умови кредитного договору, розтлумачив його, як відповідальність відповідача ОСОБА_4 за порушення прийнятих на себе зобов'язань за договором, залишивши поза увагою, що проценти за користування кредитом за своєю правовою природою не є санкцією за невиконання умов зобов'язання.

Зменшуючи розмір процентів за кредитним договором, апеляційний суд послався як на норму матеріального права, яка підлягає до застосування частину третю статті 551 ЦК України, не звернувши уваги на те, що за приписами частини третьої статті 551 ЦК України, за рішенням суду зменшенню підлягає розмір неустойки, якщо він перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Натомість позивачем було заявлено позовну вимогу саме про стягнення процентів за прострочення виконання зобов'язання.

Зважаючи на те, що розмір неустойки може бути зменшено за рішенням суду, виходячи з розміру завданих збитків, рішення апеляційного суду в частині стягнення пені також підлягає скасуванню.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, рішення апеляційного суду в частині стягнення процентів за користування кредитом та пені не відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування у цій частині із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а отже не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2017 року в частині стягнення процентів за користування кредитним коштами та пені скасувати, а справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
Г. І. Усик