Справа № 302/943/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 липня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кондора Р.Ю. і Мацунича М.В., за участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Міжгірського районного суду від 21 лютого 2018 року (у складі судді Цімботи В.І.) за позовом ОСОБА_2 до відділу освіти Міжгірської районної державної адміністрації і Міжгірської районної ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з цим позовом у листопаді 2017 р.

Просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 а судові витрати покласти на неї.

На обґрунтування позовних вимог указала, що з 1989 р. і дотепер вона разом зі своєю сім'єю безперервно проживає у цьому приміщенні, нею укладено договори про користування електричною енергією і телефонним зв'язком. Зазначає, що відділ освіти Міжгірської РДА не заперечував проти приватизації указаного приміщення, однак жодних інших рішень щодо надання позивачеві дозволу на його приватизацію у встановленому законом порядку не прийняв. У зв'язку з цим виявилося неможливим зареєструвати право власності на це приміщення (квартиру).

Оскільки вона проживає у спірному приміщенні з відома відділу освіти Міжгірської РДА, безперервно, відкрито та добросовісно користується цим майном, то вважає необхідним визнати за нею право власності на таке за набувальною давністю.

Рішенням Міжгірського районного суду від 21 лютого 2018 р. у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення у повному обсязі та прийняти нове про задоволення позову з підстав неправильного встановлення обставин, що мають значення для справи, та неправильного визначення спірних правовідносин. Доводи скарги зводяться до питань добросовісності володіння чужим майном (спірним приміщенням) і титульного володіння майном, а також до неправильного застосування судом ст. 344 ЦК України.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не подали.

Суд першої інстанції виходив із неправомірності заявлених вимог саме в контексті застосування до спірних правовідносин ст.344 ЦК України.

При цьому встановив, що ОСОБА_2 була тимчасово, без указівки строку, за усною домовленістю поселена в приміщення школи-інтернату, тобто мова про добросовісність заволодіння чужим майном і про безтитульність цього майна та пов'язані з цим правовідносини іти не може.

Апеляційний суд погоджується із указаним висновком по суті спору через його відповідність установленим обставинам, що мають значення для справи, належно оціненим доказам, нормам процесуального та матеріального права.

Так, згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Тобто, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі:

- майно може бути об'єктом набувальної давності;

- добросовісність володіння;

- відкритість володіння;

- давність володіння та його безперервність;

- відсутність інших осіб, які претендують на це майно;

- відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як видно з матеріалів справи, корпус пришкільного інтернату (гуртожитку) в с. Голятин знаходиться на балансі відділу освіти Міжгірської РДА, який ще з 2005 р. не заперечує приватизувати ОСОБА_2 квартиру (спірне приміщення) згідно з діючим законодавством (а.с.13-16, 18, 20), а сама позивачка визнає, що з 1989 р. проживає у спірній квартирі з дозволу та відома відповідача - відділу освіти Міжгірської РДА (а.с.4).

За таких умов суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про відсутність у ОСОБА_2 порушених прав як підстави для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про наявність усіх умов для визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю суперечать обставинам справи, що входять до предмету доказування, указаним письмовим доказам, та ґрунтуються на помилковому розумінні положень ст. 344 ч.1 ЦК України.

Твердження апелянта про незастосування судом першої інстанції із власної ініціативи приписів ч.3 ст. 344 ЦК України не заслуговують на увагу як безпідставні.

Так, згідно з указаною нормою якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.

Тобто, предмет доказування за цією підставою істотно відрізняється від умов, передбачених ч.1 ст. 344 ЦК України, та потребує окремого та самостійного правового аналізу. Однак, така вимога не заявлялася, а позов обґрунтований саме положеннями ч.1 указаної норми Закону.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

2. Рішення Міжгірського районного суду 21 лютого 2018 року залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4. Повне судове рішення складено 19 липня 2018 р.

Судді: