Суддів Великої Палати Верховного Суду Лященко Н.П., Прокопенка О.Б., Ситнік О.М., Ткачука О.С.
22 березня 2018 року
Справа № 235/4376/15-ц
Провадження № 14-2цс18
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) викладаємо окрему думку.
У червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Красноармійський завод побутової техніки» (далі - ТОВ «КЗПТ») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтерлак» (далі - ТОВ «Інтерлак»), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, у якому просило: визнати недійсними рішення, прийняті загальними зборами засновників ТОВ «Інтерлак» та відображені в протоколі установчих зборів цього товариства від 3 вересня 2012 року в частині внесення до статутного капіталу майна, що належить позивачу, на загальну суму 254 тис. грн; зобов'язати ТОВ «Інтрелак» повернути в натурі належне позивачу майно; визнати недійсним рішення зборів засновників ТОВ «Інтралак», відображене в протоколі установчих зборів від 3 вересня 2012 року, в частині визнання юридичною адресою товариства будинок АДРЕСА_1 усунути перешкоди у здійсненні позивачем права власності в частині користування цілісним майновим комплексом ТОВ «КЗПТ».
Позов обгрунтовано зокрема, тим, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які є засновниками ТОВ «Інтерлак», внесли до його статутного капіталу майно, що належить позивачеві, до якого вони не мають жодного відношення та яке продовжує знаходитись на балансі позивача.
Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 березня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2016 року, провадження у справі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України в редакції, що діяла на час постановлення судом оскаржуваної ухвали. Роз'яснено, що спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Закриваючи провадження у справі, суди виходили з того, що спір виник з корпоративних правовідносин, а тому розгляд вимог віднесено до компетенції господарського суду.
У травні 2016 року ТОВ «КЗПТ» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 травня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що спір стосується захисту права власності засновників (учасників) ТОВ «КЗПТ» на майно, яке було в них незаконно вилучене фізичними особами, засновниками ТОВ «Інтерлак», а тому товариство також має нести відповідальність за дії його засновників, а вимоги щодо нього є похідними. За суб'єктним складом сторонами в цьому спорі є як фізичні особи так і юридичні, а тому, справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року (далі - Постанова) касаційну скаргу ТОВ «КЗПТ» залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Цілком погоджуємося з висновком Великої Палати Верховного Суду про те, що спір у цій справі не має ознак корпоративного.
Такий висновок ґрунтується на системному аналізі статей 1, 12 ГПК України, статті 167 ГК України (у відповідних редакціях), оскільки справи, що виникають з корпоративних відносин, - це справи зі спорів між юридичними особами та їх учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасниками, які вибули, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, що пов'язані із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи. Предметом відповідних позовів можуть бути вимоги про визнання недійсними: актів органів управління юридичної особи; її установчих документів; правочинів, укладених юридичною особою, якщо позивач обґрунтує свої вимоги порушенням його корпоративних прав або інтересів, тощо.
Разом з тим не можемо погодитися з викладеним у Постанові висновком про те, що спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства незалежно від суб'єктного складу, оскільки позов не містить жодних вимог до відповідачів - фізичних осіб, задоволення яких відновлювало б порушене право позивача щодо володіння та користування спірним майном.
На думку ВеликоїПалати Верховного Суду спір у цій справі виник у правовідносинах із захисту права власності на майно, яке використовується в господарській діяльності, а сторонами цього спору є юридичні особи, що відповідає критеріям належності справи до господарського судочинства.
З наведеним висновком погодитись не можна з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 15 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Аналогічна норма закріплена у частині першій статті 19 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII.
Статтею 1 ГПК у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.
Статтями 4, 20 ГПК у редакції Закону № 2147-VIII визначено особливості предметної та суб'єктної юрисдикції господарських судів, якими уточнено коло спорів, що розглядаються господарськими судами, у яких стороною може бути фізична особа, яка не є підприємцем. Встановлено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю) крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.
У справі, яка розглядається, ТОВ «КЗПТ» з метою захисту свого права власності на майно звернулося до суду з позовом у тому числі й до фізичних осіб ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, посилаючись на те, що вони незаконно розпорядилися майном позивача, до якого вони не мають жодного відношення, та яке продовжує обліковуватись на балансі позивача, передавши його до статутного капіталу заснованого ними ТОВ «Інтерлак».
Статтями 33, 36, 119 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.
Відтак, позивачем самостійно визначено коло осіб, яким він адресує свої вимоги, до складу яких включено фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності та правовідносини позивача з якими не містять ознак корпоративних, а тому за суб'єктним складом зазначені правовідносини є такими, що підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
За змістом як статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції, так і статті 13 ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII, диспозитивність цивільного судочинства полягає у розгляді судом справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Отже, визначення підстав позовних вимог та кола осіб до яких пред'явлені ці вимоги є правом позивача і це право реалізується ним в порядку встановленому ЦПК України.
Зазначивши, що спір у цій справі виник у правовідносинах із захисту права власності на майно, яке використовується в господарській діяльності, а сторонами цього спору є юридичні особи, що відповідає критеріям належності справи до господарського судочинства, суд касаційної інстанції фактично змінив суб'єктний склад сторін спору та залишив поза увагою підстави позову до фізичних осіб, які розпорядилися майном позивача, що їм не належить. Саме безпідставним розпорядженням фізичними особами-відповідачами належним позивачеві майном обґрунтовано такі позовні вимоги.
З огляду на викладене, не можна погодитися з прийнятою більшістю суддів постановою про залишення без змін рішення суду про закриття провадження у справі та віднесення спору до компетенції господарських судів України.
СуддіН.П. Лященко