Справа № 591/1874/17
Провадження № 2/591/145/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2018 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу №591/1874/17 за позовом ОСОБА_1 до Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України Державна організація (установа, заклад) «Військова частина НОМЕР_1 », Державної казначейської служби України, 3-ї особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області
про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

встановив:

Позивач ОСОБА_1 20 березня 2017 року звернулася з вищевказаним позовом до Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, 3-тя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди. 26 квітня 2018 року позивач подала клопотання про залучення до участі у справі, в якості другого відповідача, Державну казначейську службу України. Під час розгляду справи було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 це державна організація (установа, заклад) «Військова частина НОМЕР_1 », відомості про яку внесені до Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України з ідентифікаційним кодом юридичної особи 14321759.

Позивач ОСОБА_1 остаточно уточнивши свої позовні вимоги під час розгляду справи, просила стягнути з держави Україна на її користь матеріальну шкоду в сумі 7219,90 грн. та моральну шкоду в сумі 50000 грн., за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, мотивуючи їх наступним: 07 травня 2015 року позивач разом із своєю малолітньою дитиною та матір`ю мали намір відвідати своїх родичів сестру матері, яка мешкає у м. Москва, для чого заздалегідь придбали проїзні документи сполученням Київ-Москва та у зворотному напрямку. У цей час батько дитини також знаходився у м. Москва у справах, отже ними планувалося проведення святкових днів у родинному колі.

Враховуючи те, що виїзд малолітньої дитини за межі України відбуватиметься в супроводі лише одного з батьків, позивач заздалегідь потурбувалася про належне оформлення усіх необхідних документів, зокрема нотаріально посвідченої згоди батька із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування дитини у цій державі. Згода також була перекладена українською мовою та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Здійснюючи посадку у потяг позивачкою провідникові були надані для перевірки документи на проїзд та на право перетину державного кордону. Будь-яких зауважень щодо наданих документів не було.

Під час перетину державного кордону України в пункті контролю для залізничного сполученнястанції «Конотоп» 07 травня 2015 року о 22:45, для перевірки працівникам Державної прикордонної служби позивачка надала усі необхідні документи. Однак, посилаючись на неналежне оформлення документів на дитину, а саме, відсутність на дозволі батька дитини на виїзд з України завірення у дипломатичній установі України на території Російської Федерації,позивачці було запропоновано зійти з потяга разом із дитиною. Позивачка намагалася пояснити, що такі дії працівників прикордонної служби є неправомірними, а вимоги, щодо оформлення дозволу не відповідають встановленим Правилам перетинання державного кордону громадянами України.

Незважаючи на це, із попередженням про застосування заходів примусу, позивачку змусили збудити дитину, яка була налякана людьми у формі, які у підвищеному тоні наполягли на звільненні купе, та у супроводі озброєних працівників ДПС, змусили залишити потяг. Разом з ними з потягу зійшла і мати позивачки ОСОБА_2 , продовжувати якій поїздку самостійно не мало сенсу, ще й з огляду на події, які розгорталися. Під дощем позивачку із дитиною та матір`ю супроводили до адміністративного приміщення Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, де протягом п`яти годин працівники ДПС складали Рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку». Також за злісну непокору законним вимогам військовослужбовців Державної прикордонної служби України на позивачку був складений протокол про адміністративне правопорушення, за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
Внаслідок прийняття незаконного рішення про відмову у перетинанні державного кордону України, необхідністю відстоювання своїх прав у судах, позивачка зазнала матеріальної шкоди у загальному розмірі 7219,90 грн..

У зв`язку з неправомірними діями військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_3 позивачка зазнала моральну шкоду, яка полягає у душевному дискомфорті, пов`язаному із переживаннями з приводу зруйнованих планів, зневажливого ставлення до себе та членів своєї родини, нехтуванням її правами, тривогою і переживаннями, а також розладами фізичного здоров`я, пов`язаних з перенесеним стресом, які виразилися у підвищеній тривожності, болі в області серця, підвищеному серцебитті, онімінні пальців рук. Достатнім розміром грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду), завдану протиправними діями відповідача, позивачка вважає 50000 грн..

На обґрунтування своїх вимог позивачка подала копію нотаріально посвідченої згоди батька на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері (а.с.14), копію перекладу згоди батька на українську мову із посвідченням приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.16-17), копію рішення старшого інспектора прикордонної служби 1 відділення інспекторів прикордонної служби лейтенанта Білозора Д.А.«Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку»від 08.05.2015 року (а.с.18), копію постанови Конотопського міськрайонного суду Сумської області по справі № 577/2404/15-п (а.с.28-29), копію постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 січня 2016 року по справі № 826/16988/15 (а.с.35-37), копії допоміжних документів про повернення коштів у зв`язку із припиненням поїздки (а.с.51), копії проїзних документів за маршрутом Конотоп-Київ від 08.05.2015 року (а.с. 52), копії проїзних документів від 21.05.15 року за маршрутом Київ-Конотоп-Київ (а.с.54), копії проїзних документів від 02.06.15 року за маршрутом Київ-Конотоп-Київ (а.с. 53-54), копію фіскального чеку на заправку палива (а.с.53), копію угоди з адвокатом №48 від 15.05.15 року, квитанцій про оплату послуг №№71, 89 та акту від 16.10.15 року (а.с. 46-49), копію угоди з адвокатом №49 від 01.09.15 року, квитанції про оплату послуг №131 та акту від 16.10.15 року (а.с. 38-41), копію квитанції про сплату судового збору за подання позову до Окружного адміністративного суду м. Києва, копії медичної документації, письмове обґрунтування підстав та розміру моральної шкоди.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримала повністю, просить суд їх задоволити.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив суд позов задоволити з підстав, викладених у позові та додаткових заявах і поясненнях.
Представник відповідача «Військова частина НОМЕР_1 » в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, і пояснив суду, що старший інспектор прикордонної служби 1 відділення інспекторів прикордонної служби лейтенант Білозор Д.А.приймав рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку» керуючись розпорядженням Адміністрації Державної прикордонної служби України та Східного регіонального управління (№Т/23-5112, Т/23-2525 «Про пропуск через державний кордон дітей»), у яких було вказано, що у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» право засвідчувати згоду батьків за кордоном мають право посадові особи консульських установ України, а нотаріальні дозволи інших країн дійсні для перетинання у разі завірення їх у закордонних дипломатичних установах України. Щодо витрат на правову допомогу, заявлених позивачем, представник відповідача зазначив, що надані позивачем копії документів не можуть бути підставою для задоволення вимог у цій частині, адже розмір заявлених витрат на правову допомогу не відповідає розміру, визначеному Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а надані акти не відображають об»єми, види та кількість наданих послуг. Представник відповідача також зазначив, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва позивачу було відмовлено у стягненні витрат на правову допомогу за угодою № 48 від 15.05.2015 року з підстав відсутності доказів оплати наданих послуг. Також представник відповідача вважає недоведеним завдання моральної шкоди позивачці, зазначає, що нею не зазначено у чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями або бездіяльністю її заподіяно, а також з яких міркувань виходила позивачка визначаючи розмір шкоди, а тому просить суд в позові відмовити.
Прокурор Леснєвська А.Ю. в судовому засіданні проти позову заперечила, вважає, що відсутні підстави для задоволенню позову.

Відповідач Державна казначейська служба України про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, представник до суду не з`явився.

3-тя особа: Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, представник до суду не з`явився.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши обставини справи, письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного:

Судом встановлено, що 07.05.2015 року позивач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та матір`ю ОСОБА_2 , здійснювали поїздку потягом з м. Києва до м. Москва. Для перетину державного кордону України малолітньою дитиною у супроводі одного з батьків, батько дитини завчасно оформив, посвідчив у нотаріуса м. Москви та передав згоду, із зазначенням у ній держави прямування та часу перебування дитини у цій державі. Вказана згода додатково була перекладена українською мовою та посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Під час перетину державного кордону України в пункті контролю для залізничного сполученнястанції «Конотоп» 07 травня 2015 року о 22:45 прикордонним нарядом «Перевірка документів» було виявлено громадянина України ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , який слідував у супроводі матері ОСОБА_1 , на якого на паспортний контроль було пред`явлено свідоцтво про народження та дозвіл від батька на вивіз дитини за кордон, оформлене у нотаріуса на території Російської Федерації.
Оскільки на дозволі було відсутнє завірення документу у дипломатичній установі України на території РФ, позивачку ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 було знято з потягу на станції «Конотоп». Разом з ними з потягу зійшла й мати позивачки ОСОБА_2 .. Після декількох годин перебування у адміністративному приміщенні Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, старшим інспектором прикордонної служби 1 відділення інспекторів прикордонної служби лейтенантом Білозором Д.А., було винесене рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку» (а.с.18). Разом з цим, у відношенні ОСОБА_1 був складений протокол про адміністративне правопорушення, за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185-10 КУпАП.
Статтею 4 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» зазначено, що правовою основою діяльності Державної прикордонної служби України є Конституція України, Закон України «Про державний кордон України», цей Закон, інші закони України, видані на їх виконання акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Одним з основних принципів діяльності Державної прикордонної служби України є законність, а діяльність Державної прикордонної служби України має провадитись на основі дотримання прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про прикордонний контроль» прикордонний контроль здійснюється щодо осіб, які перетинають державний кордон. Статтею 7 цього Закону встановлено, що паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
Порядок та правила перетинання державного кордону громадянами України встановлені «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 року № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року № 724).

Відповідно до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Посилання представника Сумського прикордонного загону на розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України та Східного регіонального управління (№Т/23-5112, Т/23-2525 «Про пропуск через державний кордон дітей»), у яких було вказано, що у відповідності до вимог Закону України «Про нотаріат» право засвідчувати згоду батьків за кордоном мають право посадові особи консульських установ України, а нотаріальні дозволи інших країн дійсні для перетинання у разі завірення їх у закордонних дипломатичних установах України, не можуть бути взяті до уваги через наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Частиною третьою статті 57 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Європейський суд з прав людини, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,у своїх рішеннях у справах «Сірик проти України» від 31.03.2011 року, «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» від 5.05.2011 року, «Ліндон, Очаковський-Лоран і Жюлі проти Франції» від 22.10.2007 року зазначав, що норма не може вважатися законом до того часу, поки її не буде сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати громадянинові можливість регулювати свою поведінку: він має бути здатен за потреби, за відповідної консультації, передбачати наслідки, які може потягнути за собою його дія, тією мірою, що є розумною за відповідних обставин.

Під час розгляду справи, представник Сумського прикордонного загону не зміг вказали джерело, у якому було оприлюднено для широкого загалу населення ці розпорядження. Також ці розпорядження відсутні у загальнодоступній базі нормативно-правових актів. Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначені розпорядження Адміністрації Державної прикордонної служби України та Східного регіонального управління не є нормативно-правовими актами, які регулюють суспільні відносини і містять норми права.

Окрім цього, відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифіковану Законом України № 240/94-ВР (240/94-ВР) від 10.11.94, документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

З огляду на наведене, згода батька на виїзд дитини, яка не досягла 16-річного віку нотаріально посвідчена в Російській Федерації та скріплена її гербовою печаткою, є дійсною на території України та не потребує будь-яких інших спеціальних посвідчень.
Таким чином, суд дійшов висновку про те, що рішення старшого інспектора прикордонної служби 1 відділення інспекторів прикордонної служби лейтенанта Білозора Д.А. від 08 травня 2015 року «Про відмову у перетинанні державного кордону України» не ґрунтується на нормах чинного законодавства України та прийняте протиправно.
Окрім цього, вказане рішення визнане протиправним та скасоване постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 січня 2016 року по справі № 826/16988/15, яка набрала законної сили 22.02.2016 року, за позовом ОСОБА_1 до Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Через прийняття протиправного рішення представником Відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України, позивачка разом із сином та матір`ю вимушено перервали поїздку та повернули проїзні документи на проїзд за маршрутом Київ-Москва та у зворотному напрямку на станції «Конотоп».

Як вбачається з наданих копій допоміжних документів, виданих при поверненні проїзних документів, вартість придбаних квитків за маршрутом Київ-Москва становила 3637,97 грн.. У зв`язку із припиненням поїздки на станції Конотоп, позивачці було повернуто 1208,72 грн.. Вартість квитків за маршрутом Москва-Київ становила 4254,61 грн., з яких повернуто 4166,11 грн.. Також, за придбання квитків для повернення додому на потяг сполученням Конотоп-Київ позивачка сплатила за три проїзні документи 327,23 грн..

Таким чином, матеріальні втрати позивачки через вимушене переривання поїздки склали (3637,97 - 1208,72) + (4254,61 - 4166,11) + 327,23 = 2844,98 грн..

Для захисту своїх прав, позивачка звернулася за правовою допомогою до АО «Печерська колегія адвокатів м. Києва», де 15.05.2015 року з адвокатом Гончаренко О. А. уклала угоду № 48 та сплатила гонорар у сумі 1950 грн., що підтверджується квитанціями №71 від 15.05.2015 року та №89 від 15.05.2015 (а.с.48). Факт надання правової допомоги за угодою №48 підтверджується Актом від 16.10.2015 року (а.с. 49). Також 01.09.15 року з цим же адвокатом була укладена угода №49 та сплачений гонорар у сумі 600 грн., що підтверджується квитанцією №131 від 01.09.2015 (а.с. 40). Факт надання правової допомоги за угодою № 49 підтверджується Актом від 16.10.2015 року (а.с.49). У подальшому позивачкою була укладена угода №6 від 29.02.2016 року, за якою був сплачений гонорар у сумі 1000 грн., що підтверджується квитанціями №25 від 29.02.2016 року та №66 від 29.02.2016 року (а.с. 44). Факт надання правової допомоги за угодою №6 підтверджується Актом від 03.02.2017 року (а.с. 45). Загальна сума витрат позивачки на правову допомогу у зв`язку з порушенням її прав відповідачем, складає 3550 грн..

Окрім цього, позивачка зазнала матеріальних втрат, пов`язаних з поїздками разом із захисником до м. Конотоп Сумської області для участі у судових засіданнях Конотопського міськрайонного суду Сумської області по справі про адміністративне правопорушення № 577/2404/15-п. Витрати на проїзд потягом за маршрутом Дарниця-Конотоп-Київ (21.05.2015 року) склали 106,42 грн., Київ-Конотоп-Київ (02.06.2015 року) 203,92 грн.. На підтвердження витрат на поїздку до суду в м. Конотоп позивачкою надана копія касового чеку на заправку пального на суму 399,80 грн..

Також, позивачка просила стягнути судові витрати, пов`язані з відправкою листів-позовів та судовий збір на загальну суму 114,78 грн..

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані мають відповідати двом основним вимогам належності і допустимості.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За загальним правилом, ксерокопії поданих документів мають бути належної якості, щоб на них можна було прочитати весь текст документа, чітко було видно всі реквізити, поля документа не було порушено. Надана позивачкою копія чеку на заправку пального на суму 399,80 грн. не може бути визнана належним доказом, адже у ньому не міститься інформація, яка може підтвердити, який саме автомобіль заправлявся, кому він належить та з якою метою використовувався. Пояснення позивачки про те, що це витрати на заправку автомобіля її захисника, з яким вона їхала у м. Конотоп для участі у розгляді справи у Конотопському міськрайонному суді Сумської області, не підтверджені іншими доказами, у зв`язку з чим ці витрати не можуть бути взяті до уваги.

Щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з оплатою послуг за правову допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України» та сплатою судового збору, то слід зазначити наступне:

Частиною першою ст. 268 КУпАП встановлено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право, окрім іншого, при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. Повноваження адвоката на участь у розгляді справи підтверджуються довіреністю на ведення справи, посвідченою нотаріусом або посадовою особою, якій відповідно до закону надано право посвідчувати довіреності, або ордером чи дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором про надання правової допомоги. До ордера обов`язково додається витяг з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката або обмеження його прав на вчинення окремих дій як захисника. Витяг засвідчується підписами сторін.

Предметом угод №48 від 15.05.2015 року та №49 від 01.09.2015 року є надання правової допомоги, яка включала в себе підготовку адміністративного позову для звернення до адміністративного суду м. Києва (угода № 48) та надання правової допомоги під час розгляду справи № 826/16988/15 в Окружному адміністративному суді м. Києва (угода № 49).

Таким чином, надані угоди не відповідають вимогам належності доказів надання правової допомоги під час розгляду справи про адміністративне правопорушення у Конотопському міськрайонному суді Сумської області.

Що стосується витрат на правову допомогу під час розгляду адміністративного позову у Окружному адміністративному суді м. Києва про визнання протиправним та скасування рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України», а також судових витрат по цій справі, то суд приходить до висновку, що такі витрати не підлягають відшкодуванню через наступне.
Згідно з ч. 1 та 2 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), в редакції, яка діяла на час розгляду справи в Окружному адміністративному суді м. Києва, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

Між тим, як вбачається з постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 січня 2016 року по справі № 826/16988/15, однією з вимог позову була компенсація витрат на правову допомогу в сумі 1950 грн.. Вказаною постановою суд відмовив у задоволенні вимог позивача про відшкодування витрат на правову допомогу та вирішив питання розподілу судових витрат, здійснених позивачем, відповідно до задоволених вимог.

Статтею 90 КАС встановлено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Частина третя зазначеної статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Законом, який встановлює граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ, на час розгляду справи в Окружному адміністративному суді м. Києва, був Закон України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року №4191-VI. Так, статтею 1 цього Закону було встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення… визначається у відповідному судовому рішенні.

З наведеного аналізу норм законодавства вбачається, що розподіл судових витрат та порядок їх компенсації має визначатися у тому рішенні, яке було результатом розгляду справи і такі витрати не можуть бути стягнуті за позовною вимогою про відшкодування шкоди в іншому провадженні.

Таким чином суд вважає, що вимога позивача про відшкодування витрат, пов`язаних з оплатою послуг за правову допомогу під час розгляду справи про адміністративне правопорушення та адміністративного позову про визнання протиправним та скасування рішення «Про відмову у перетинанні державного кордону України» та сплатою судового збору, не підлягають задоволенню.

Стосовно заявленої позивачем моральної шкоди слід зазначити наступне.
У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Ситуація з примусовим припиненням поїздки, грубим порушенням прав позивачки та прав її дитини, необхідність докладати зусиль щодо їх поновлення, була для неї стресогенною несподіваною та екстремальною на фоні практичного здоров`я та соціального благополуччя. Безпосереднє переживання зневажливого ставлення до неї та членів її родини, супроводжувалось інтенсивними емоціями потрясінням, обуренням, розгубленістю, тривогою, емоційним збудженням тощо. Для захисту своїх порушених прав позивач змушена була докладати значних зусиль, змінювати звичний графік своїх справ, виїжджати за межі свого місця проживання для участі у судових засіданнях. Через перенесений стрес у неї почались проблеми із здоров`ям, які виразилися у підвищеній тривожності, болі в області серця, підвищеному серцебитті, онімінні пальців рук, через що вона вимушена була звертатися до лікарів та проходити необхідні обстеження. На підтвердження цього позивачка надала медичну документацію про проходження обстежень.

Обґрунтовуючи розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду), завдану протиправними діями Відповідача, позивачка посилалась на наукову методику проф. ОСОБА_5 «Методику встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань», яка була включена до Реєстру методик проведення судових експертиз та була єдиною офіційною методикою в Україні для розрахунку моральної шкоди.

Згідно з розрахунком, наведеним позивачкою, можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду), завдану протиправними діями Відповідача, становить 103 481,13 грн., але враховуючи компенсаційний характер моральної шкоди, розмір якої має відповідати принципам розумності, справедливості та співмірності, позивачка вважає достатнім розміром грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду), завдану протиправними діями Відповідача, 50000 грн..

Суд приходить до висновку, що заявлена до компенсації сума моральної шкоди є співмірною з характером моральних страждань позивачки, докладених зусиль для захисту своїх порушених прав, тривалістю змін звичайного ритму життя, порушенням фізичного здоров`я тощо.

Відповідно до ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Основним завданням компенсації моральної шкоди є усунення або послаблення негативних психічних реакцій і станів людини, спричинених порушенням її прав. У цьому сенсі компенсація моральної шкоди повинна розглядатися як така, що повною мірою здатна забезпечити таке усунення або послаблення.

Частиною третьою статті 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом. Тобто моральна шкода може бути оцінена судом з використанням певних критеріїв судового погляду, на підставі об`єктивного та всебічного встановлення обставин справи.

Окрім цього, суд зважає на те, що заявлена до компенсації сума моральної шкоди є майже у двічі меншою, ніж можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду), розрахований на підставі «Методики встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань».

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що порушення прав заявника, який зазнав моральної шкоди, не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення.Європейський суд з прав людини у справі «Артур Іванов проти Росії» (заява № 62798/09) в своєму рішення від 05.06.2018 року зазначив, що призначена державою компенсація не повинна бути необґрунтованою у порівнянні з призначеними Судом компенсаціями у аналогічних випадках (§31). Середній розмір компенсації моральної шкоди, який призначається Європейським судом з прав людини у випадках завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, коливається від 2000 до 3000 Євро. У зв`язку з цим, заявлений позивачкою розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду), у розмірі, еквівалентному 1637 Євро, є меншим, ніж розмір, який призначається Європейським судом з прав людини у аналогічних випадках.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно зі статтею 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Для настання відповідальності перед позивачем обов`язковою умовою є визнання рішення незаконним та його подальше скасування. Як було встановлено під час розгляду справи, рішення від 08.05.2015 року «Про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України, який не досяг 16-річного віку», винесене службовою особою Сумського прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо гр. ОСОБА_4 , визнане протиправним та скасоване постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 січня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. У відповідності до Конституції України, для виконання поставлених перед державою завдань та функцій, створюються військові формування, які призначені для виконання завдань щодо гарантування національної безпеки та недоторканності державного кордону України.

Статтею 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» встановлено, що органи охорони державного кордону прикордонні загони, входять до загальної структури Державної прикордонної служби України, яка є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує від імені держави дії, пов`язані з реалізацією праводієздатності держави, як юридичної особи у певних відносинах.

У випадках заподіяння шкоди органами державного управління держава виступає суб`єктом відповідальності опосередковано через органи державної влади та управління.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин.
Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Отже, відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави має виступати держава. Проте держава є особливим суб`єктом цивільного судочинства, оскільки не може здійснювати в суді свої права безпосередньо. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.
Спеціальні підстави відповідальності зашкоду, завдану фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Таким чином, вина посадової або службової особи (органу) держави є виною самої держави.

Отже, належним відповідачем у справах про відшкодування фізичній або юридичній особі моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, є держава в особі Державної казначейської служби України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-3014цс16 та постанові Верховного суду від 06 березня 2018 року у справі № 296/5450/17.

Враховуючи, що в даному випадку шкода заподіяна не в сфері господарської або технічної діяльності Сумського прикордонного загону ДПС України (державної установи «Військова частина НОМЕР_1 »), а у сфері адміністративно-владних відносин, то й така шкода має позадоговірний характер (деліктні зобов`язання), а отже, така шкода має відшкодовуватись не за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта державної влади, а за рахунок коштів державного бюджету України.

Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦК України, держава відповідає за своїми зобов`язаннями усім своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. До нього мають бути віднесені, перш за все, бюджетні кошти (державний бюджет), які консолідуються на єдиному казначейському рахунку, відкритому Державному казначейству України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України.

Згідно з частиною першою статті 25 Бюджетного кодексу України, органом, уповноваженим здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, є Державна казначейська служба України (Казначейство України). Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 та указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Таким чином, саме на Державну казначейську службу України покладається обов`язок по безспірному списанню коштів державного бюджету на підставі рішення суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі - Порядок).
Згідно з пунктом 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Такі висновки узгоджуються з висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-3014цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17.
Частиною 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Позивач подав попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які вона понесла у зв`язку із розглядом справи, відповідно до якого загальна орієнтовна сума судових витрат становила 5757,40 грн..

На підтвердження фактично понесених витрат, пов`язаних із отриманням позивачкою правової допомоги під час підготовки та розгляду справи про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суду надано:
-угоду №6 від 29.02.2016 року укладену з АО «Печерська колегія адвокатів м. Києва», в особі адвоката Гончаренко О. А., предметом якої була підготовка матеріалів для звернення до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Гонорар у сумі 1000 грн. за цією угодою був сплачений, що підтверджується квитанціями №25 від 29.02.2016 року та № 66 від 29.02.16 (а.с.44). Факт надання правової допомоги за угодою №6 підтверджується Актом від 03.02.2017 року (а. с. 45);

-договір № 08-ЦС/2018 про надання правової допомоги від 14 лютого 2018 року, укладений з адвокатом Акімовим Е.О. (а.с. 186-187), квитанцію № N1BM950737 від 23.02.2018 року на суму 4757,40 грн. (а.с. 43 т. 2) та акт від 15.05.2018 року про надану правову допомогу (надані послуги, виконані роботи) по договору № 08-ЦС/2018 від 14 лютого 2018 року (а.с. 42 т. 2).
У відповідності до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належить і витрати на оплату послуг адвоката, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В судовому засіданні на підставі досліджених письмових доказів позивачем доведено завдання матеріальної шкоди, спричиненої винесенням незаконного рішення, та витратами на відновлення свого порушеного права, у загальному розмірі 3155,32 грн., які складаються з втрати коштів за повернення квитків за маршрутом Київ-Москва та у зворотному напрямку у сумі 2517,75 грн., придбання квитків для повернення додому на потяг сполученням Конотоп-Київ на суму 327,23 грн., витрат на проїзд потягом до м. Конотоп для участі у судових засіданнях на загальну суму 310,34 грн..

Також позивачем доведено завдання їй моральної шкоди, розмір грошової компенсації за яку складає, 50000 грн..

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, на відповідача необхідно покласти витрати на оплату послуг адвокатів пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 5348,62 грн.. Розрахунок: ((3155,32 + 50000) / (7219,90 + 50000)) х 100 = 92,90% , 5757,40 х 92,90% = 5348,62 грн..

Право позивача порушене і підлягає захисту в суді.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про Державну прикордонну службу України», Законом України «Про прикордонний контроль», «Правилами перетинання державного кордону громадянами України», затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 року №724), ст.ст. 2,15,16,22,170,174, 1166, 1174 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 263-265, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) задоволити частково.

Стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду в сумі 3155,32 грн. (три тисячі сто п`ятдесят п`ять гривень 32 копійки) за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) - 50000,00 грн. (п`ятдесят тисяч гривень 00 копійок) в рахунок відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Стягнути з держави Україна, в особі Державної казначейської служби України, на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати, пов`язані з розглядом справи, в сумі 5348,62 грн. (п`ять тисяч триста сорок вісім гривень 62 копійки) за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення через Зарічний районний суд м. Суми. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 09 липня 2018 року.

СУДДЯ КЛИМЕНКО А.Я.