АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи № 755/5771/17

Апеляційне провадження 22-ц/796/5142/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Махлай Л.Д.,

суддів Мазурик О.Ф., Стрижеуса А.М.

при секретарі Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Житлово-будівельний кооператив «Ізумрудний-3» Дарницького району міста Києва

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Ізумрудний-3» Дарницького району міста Києва, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Яровенко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Ізумрудний-3» Дарницького району міста Києва про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

у/н справи № 755/5771/17 № а/п 22-ц/796/5142/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ЖБК «Ізумруд-3», в якому, з урахуванням неодноразових уточнень, просила стягнути з останнього на свою користь заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 1 484,31 грн., 12 294,90 грн. заборгованості із виплати компенсації за невикористані відпустки, у тому числі додаткові відпустки, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47 164,26 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що 03.09.2012 року вона була зарахована за сумісництвом на посаду бухгалтера в ЖБК «Ізумруд», згідно наказу № 14. 26.10.2016 року вона подала заяву про звільнення за власним бажанням, яка прийнята ЖБК «Ізумруд-3» 03.11.2016 року. З 03.11.2016 року по 17.11.2016 року вона продовжувала працювати, виконуючи обов'язки бухгалтера. 17.11.2016 року та частково 19.11.2016 року нею були передані бухгалтерські документи голові правління, членам нового правління та попередньому голові правління, при цьому, останніми не було надано опису переданих документів, незважаючи на усні її вимоги. Станом на день звільнення, а саме на 17.11.2016 року відповідач мав перед нею заборгованість із виплати заробітної плати, їй не було виплачено компенсації за невикористані відпустки та додаткову відпустку. 28.11.2016 року вона звернулася до голови правління ЖБК «Ізумруд-3» із листом, у якому просила надіслати їй копію наказу про звільнення та провести розрахунок з урахуванням компенсації за невикористані відпустки, проте відповідач проігнорував її вимоги. 16.04.2017 року відповідач частково погасив заборгованість із заробітної плати в розмірі 3 819 грн. Діями відповідача їй завдана моральна шкода, як полягає в душевних стражданнях та хвилюваннях, втраті нормальних життєвих зв'язків, зміни способу її життя, у зв'язку з порушенням її трудових прав.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ЖБК «Ізумруд-3» на користь ОСОБА_1 1 484, 31 грн заборгованості по заробітній платі, 47 164, 26 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000 грн. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2018 року заяву ЖБК «Ізумрудний-3» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ЖБК «Ізумрудний-3» Дарницького району міста Києва подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, в порушення вимог ч. 1 ст.189 ЦПК України судом не вирішено питання подальшого розгляду справи в порядку загального чи спрощеного позовного провадження, не надано відповідачу час на підготовку відзиву на позовну заяву та можливість надати докази, на спростування тверджень зміненої позовної заяви. Судом в рішенні та ухвалі не відображено обставини, на які посилався відповідач в своїх запереченнях про те, що позивачкою не передано правлінню первинну бухгалтерську документацію та документи кадрового обліку, з яких можливо було б встановити підставу та характер правовідносин, час роботи позивачки на підприємстві, режим роботи та розмір оплати. Відповідна переписка сторін наявна в справі, проте судом оцінку даним доказам не надано. Відповідачем вчинялися активні дії щодо отримання необхідних даних для розрахунку з працівником самостійно шляхом звернення безпосередньо до позивачки, яка володіла такою інформацією та первинною документацією, а також шляхом звернення до незалежного аудиту про відновлення бухгалтерського обліку на підприємстві. В єдиному судовому засіданні по суті справи вирішений спір. Табелі обліку робочого часу ОСОБА_1 на підприємстві відсутні. Суд не взяв до уваги, що належних доказів трудових правовідносин між позивачем та відповідачем позивачкою суду не надано, а у відповідача первинні бухгалтерські документи та кадрові документи відсутні саме через неправомірні дії позивачки, якою не виконано наказ голови правління кооперативу № 12-1 від 03.11.2016 року про передачу документації. Позивач не надавала трудову книжку, а тому не зараховувалась на роботу та не звільнялася, а можливо виконувала роботи на умовах цивільно-правової угоди. Відтак, їх вини у затримці виплати оплати за виконану роботу немає, а тому стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні безпідставне.

У відзиву (заперечення) на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін посилаючись на те, що відповідачу був наданий час для надання відзиву на її позовну заяву та можливість надати докази на спростування тверджень зміненої позовної заяви, проте до 16.01.2018 року відповідачем не було надано додаткових доказів або спростувань.Її було прийнято на посаду бухгалтера згідно заяви та наказу № 14 від 03.09.2012 року та оригінали доказів її роботи знаходяться у ЖБК «Ізумруд-3». Копія наказу про зарахування її на роботу надавалася в Райффайзен Банк Аваль для отримання електронно-цифрового підпису та можливості користуватися чековою книжкою, а також до ДПІ Дарницького району разом з формою 1-ОПП для можливості подання звітності ЖБК «Ізумруд-3». Крім того, доказам того, що вона знаходилась у трудових відносинах з ЖБК «Ізумруд-3» є виписки з Пенсійного фонду. У ЖБК «Ізумруд-3» велися табелі обліку робочого часу, які були нею передані разом з розрахунково-платіжними відомостями та касовими документами про виплату зарплати. Бухгалтер не здійснює кадрових функцій. А тому вона не могла утримувати документи, що стосуються кадрових питань. Відповідач знав розмір її заробітної плати, оскільки він був встановлений у штатному розписі, а тому мав можливість провести розрахунок своєчасно.

У судовому засіданні відповідач та його представники Панченко Н.О. та Пушак Л.В. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Позивач та її представник ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 прийнята на посаду бухгалтера ЖБК «Ізумруд-3» відповідно до наказу № 14 від 03.09.2012 року.

Наказом № 17/11 від 17.11.2016 року, на підставі заяви ОСОБА_1 від 25.10.2016 року, останню звільнено з займаної посади за власним бажанням.

28.11.2016 року ОСОБА_1 звернулася до голови та членів правління ЖБК «Ізумруд-3» з листом-вимогою про виплату заборгованості в сумі 14 911, 25 грн протягом семи календарних днів. В листі позивач просила направити на її адресу наказ про звільнення її з роботи та надіслати на ознайомлення та підпис опис переданих нею документів.

Крім того, позивач зверталася на ім'я голови правління ЖБК «Ізумруд-3» із запитом про направлення на її адресу копії наказу про прийняття її на роботу бухгалтера ЖБК «Ізумруд-3», копії наказу про звільнення з роботи та довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за жовтень-листопад 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості із виплати компенсації за невикористані відпустки за період з 01.09.2014 року по 17.11.2016 року та додаткові відпустки за період з вересня 2012 року по 17.11.2016 року, суд виходив з підстав недоведеності цих позовних вимог.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористані відпустки не оскаржується, а відтак в апеляційному порядку не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушено трудові права позивача, як працівника, які пов'язані із несвоєчасною виплатою заробітної плати та затримкою проведення розрахунку при звільненні. Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходив з характеру правопорушення та глибини фізичних та душевних страждань позивачки, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди.

Колегія не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Так, судом правильно встановлено, що позивач перебувала з відповідачем у трудових відносинах та працювала на посаді бухгалтера.

Відсутність наказу про зарахування на роботу та не внесення запису у трудову книжку позивачки, яку вона не надала до ЖБК, не свідчить про те, що між сторонами не було укладено трудового договору. Відповідач не заперечував, що позивач була звільнена з роботи за власним бажанням з 17.11.2016 року на підставі трудового законодавства. Посада бухгалтера передбачена штатним розписом відповідача. Вказуючи на те, що можливо позивач працювала за цивільно - правовою угодою відповідач на підтвердження таких доводів будь - яку угоду не надав.

З штатного розпису від 01.07.2016 року, який підписаний головою правління ЖБК «Іумруд-3» Трухачом В.А. та позивачкою як бухгалтером посадовий оклад бухгалтера складає 3 915 грн та саме з такого окладу нараховувалася заробітна плата позивачки, що вбачається з історії картки по рахунку позивачки, розрахунково-платіжних відомостей, відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України, відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що заборгованість відповідача перед позивачкою при звільненні складає 1 484,31 грн.

Доводи відповідача про те, що з 01.11.2016 року введено новий штатний розпис, за яким посадовий оклад бухгалтера складає 3 000 грн не спростовують висновків суду, оскільки відповідач не надав будь - яких доказів про наявність рішення загальних зборів кооперативу про внесення змін до штатного розпису, не надав пояснень, що стало причиною зменшення посадових окладів, а відповідно і зміни умов праці робітників кооперативу.

Не спростовують висновків суду і доводи відповідача про те, що саме з вини позивачки відбулася затримка розрахунку при звільнення, оскільки остання не передала новообраному голові правління бухгалтерські документи, так як до правоохоронних органів з питання витребування у позивачки документів відповідач не звертався. А при розгляді даної справи відповідач не надав доказів, що бухгалтерські документи кооперативу на час звільнення позивач утримувала у себе та ця обставина стала причиною затримки розрахунку при звільнення.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, у разі якщо він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Таким чином судом першої інстанції також правильно встановлено, що затримка розрахунку при звільненні відбулася з вини відповідача, а тому позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 117 КзпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду.

Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивачки щодо розміру належних їй при звільненні сум суд задовольнив частково, а саме стягнув на її користь 1 484,31 грн із заявленої суми у розмірі 13 779,21 грн, стягнення повного розміру середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні є помилковим, а отже наявні підстави для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому колегія суддів враховує, що поняття суми, належні позивачу при звільненні включає не лише оклад, а і інші виплати, які входять до складу заробітної плати, у тому числі і компенсації за невикористані відпустки, оскільки згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. До структури заробітної плати, визначеної у статті 2 цього Закону, входять: основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Виходячи з принципу співмірності колегія суддів приходить до висновку, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню до розміру заборгованості, а саме до 1 484,31 грн.

Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України у разі, якщо порушення законних прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя він має право вимагати від власника або уповноваженого ним органу відшкодування моральної шкоди.

Дійшовши висновку про порушення трудових прав позивачки щодо своєчасного отримання всіх належних їй сум при звільненні та стягнувши зазначені суми, суд зробив правильний висновок про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, визначаючи розмір моральної шкоди суд не врахував незначний розмір невиплаченої позивачці суми, не з`ясував які ж саме суттєві зміни відбулися у житті позивачки у зв`язку з неотриманням 1 484,31 грн, чи мала вона в цей період інші доходи.

При апеляційному розгляді позивач не заперечувала, що вона одночасно працювала бухгалтером у відповідача та ЖБК «Кришталь» з повним робочим днем та отримувала повний посадовий оклад у обох кооперативах.

Відтак, права позивачки у сфері трудових відносин хоча і були порушені, але такі порушення не були настільки значними, щоб давало підстави для стягнення в рахунок відшкодування моральної шкоди суми удвічі більшої, ніж сума заборгованості. Відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що розмір моральної шкоди, виходячи з тривалості та тяжкості моральних страждань підлягає зменшенню до 300 грн.

Розмір судового збору сплачено відповідачем виходячи з мінімальної ставки судового збору, а відтак зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та сум, в рахунок відшкодування моральної шкоди не призвело до необхідності вирішення питання про повернення судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Ізумрудний-3» Дарницького району міста Києва задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2018 року змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 47 164,26 грн до 1 484,31 грн та зменшивши суму в рахунок відшкодування моральної шкоди з 3 000 грн до 300 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 25.07.2018 року.

Головуючий

Судді