Номер провадження 2/754/29/18
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2018 року м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

за участю

секретаря судового засідання Шевчук М.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою до відповідачів ОСОБА_1 та ПрАТ «ПРОСТО-страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги позову мотивує тим, що 20.06.2014 р. ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1, рухаючись по проїзній частині парку «Дружби Народів» зі сторони пр. Ватутіна в напрямку Московського мосту в м. Києві, вчинив наїзд на її сина, пішохода ОСОБА_5, який ступив на нерегульований пішохідний перехід та намагався перейти проїзну частину, після чого ОСОБА_1 зник з місця пригоди. Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_5 помер. Вироком Деснянського районного суду м. Києва відповідача ОСОБА_1 було визнано винним в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. і ст. 135 КК України та призначено покарання у вигляді 2-х років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі, з іспитовим строком 1 рік, 6 місяців. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «ПРОСТО-страхування».

Як зазначає позивач, внаслідок вказаної ДТП, яка призвела до втрати нею свого єдиного сина, вона зазнала витрат, які складають: матеріальну шкоду в розмірі 108 168,97 грн. (кошти на медичне лікування ОСОБА_5 в розмірі 15 790,77 грн.; організація поховання - 92 378,20 грн.), моральну шкоду в розмірі 10 000 000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4500 грн.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 1167, 1187 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просить суд стягнути вищевказані витрати з відповідачів.

Від відповідача ОСОБА_1 до суду надійшли заперечення на позовну заяву, у відповідності до яких вимоги позову не визнає в повному обсязі, посилаючись на те, що його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України не встановлено, винуватцем ДТП є ОСОБА_5 При цьому, оскільки він не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода ОСОБА_5, що свідчить про наявність непереборної сили, яка діяла на момент виникнення аварійно-небезпечної дорожньої обстановки, то підстави для відшкодування ним матеріальної шкоди відсутні. При цьому, вказує на те, що його цивільно-правова відповідальність застрахована. Вимоги про відшкодування моральної шкоди вважає не підтвердженими та немотивованими.

Від представника відповідача ПрАТ «ПРОСТО-страхування» до суду надійшли письмові пояснення, у відповідності до яких вимоги позову відносно них визнає частково, а саме в розмірі 33 489,47 грн., з яких 4 257,47 грн. - витрати на лікування; 14 616 грн. - витрати на ритуальні послуги; 14 616 грн. - моральна шкода. Обґрунтовуючи свої пояснення та розрахунки, посилається на ст.ст. 24, 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, направивши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відповідно до змісту якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог позову в повному обсязі, посилаючись на те, що вини ОСОБА_1 в ДТП не встановлено, при цьому останнім в добровільному порядку відшкодовано позивачу шкоду в розмірі 28 305 грн. Розмір моральної шкоди, яку просить позивач стягнути з ОСОБА_1 не обґрунтований та частково відшкодований страховою компанією. Витрати на правову допомогу не підтверджені відповідними документами, а тому не підлягають до відшкодування.

Представник відповідача ПрАТ «ПРОСТО-страхування» в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

20.06.2014 р. ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом «Mitsubishi Lancer», д/н НОМЕР_1, рухаючись по проїзній частині парку «Дружби Народів» зі сторони пр. Ватутіна в напрямку Московського мосту в м. Києві, вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_5, який ступив на нерегульований пішохідний перехід та намагався перейти проїзну частину, після чого допустив порушення вимог ПДР України, а саме п. 2.10 (а), (г), будучи причетним до ДТП, негайно не зупинив транспортний засіб, не вийшов до пішохода ОСОБА_5, на якого він здійснив наїзд, і який залишився лежати на проїзній частині без допомоги, внаслідок чого опинився в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, маючи змогу надати допомогу ОСОБА_5, якого він сам поставив в небезпечний для життя стан, не вжив заходів по наданню першої медичної допомоги потерпілому, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу, а завідомо залишив без допомоги на місці події потерпілого ОСОБА_5

Внаслідок вказаної ДТП ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У відповідності до Довідки про причину смерті, ОСОБА_5 помер через внутрішньочерепну травму.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2016 р. ОСОБА_1 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 135 КК України та призначено йому покарання у виді 3-х років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбуття покарання у виді позбавлення волі з наданням іспитового строку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.08.2016 р. вирок Деснянського районног осуду м. Києва від 27.04.2016 р. залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.02.2018 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2016 р. скасовано, ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК України у зв'язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за ст. 135 КК України закрито.

Позивач ОСОБА_3 є матір'ю померлого ОСОБА_5 та потерпілою в кримінальних провадженнях по факту вказаної вище ДТП.

У відповідності до листа слідчого управління ГУ НП у м. Києві від 10.05.2018 р. слідчим управлінням проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0006640 від 21.06.2014 р. по факту ДТП за участю автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 та пішохода ОСОБА_5, за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Станом на день розгляду даної цивільної справи досудове розслідування у вкзаному кримінальному провадженні триває.

Встановлено, що на момент ДТП автомобіль НОМЕР_2 був застрахований в ПрАТ «ПРОСТО-страхування» на підставі полісу №АС/9541301.

Пунктом 8 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі - Постанова) судам роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Слід наголосити, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується завдана нею і моральна шкода, у тому числі якщо шкоди завдано ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1167 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ч. 5 даної статті особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Виходячи зі змісту ч. 5 цієї статті, не допускається звільнення особи, відповідальної за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки від обов'язку відшкодувати шкоду у зв'язку з необережністю (в тому числі і грубою) потерпілим.

Отже, сама по собі відсутність вини водія транспортного засобу у наїзді не є підставою для відмови у стягненні з нього завданої в результаті наїзду матеріальної шкоди, якщо не буде встановлено, що така сталася в результаті умислу потерпілого та грубої необережності, що відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України є підставою для зменшення розміру відшкодування шкоди потерпілому та відмови у позові про покладення на нього відповідальності за шкоду, заподіяну при цьому джерелу підвищеної небезпеки (абзац 4 п. 3 постанови).

Доказів, які свідчили б, що шкода була заподіяна внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, судом не встановлено.

Посилання відповідача на те, що він не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода ОСОБА_5, що свідчить про наявність непереборної сили, яка діяла на момент виникнення аварійно-небезпечної дорожньої обстановки, суд вважає необґрунтованими, оскільки непереборна сила характеризується, по-перше, як зовнішня до діяльності сторони обставина, по-друге, надзвичайність події, що стає непереборною силою, означає, що це не рядова, ординарна, звичайна обставина, яка також може спричинювати певні труднощі для сторін.

При цьому суд критично оцінює посилання сторони відповідача на відсутність його вини у вказаній ДТП, що унеможливлює стягнення з нього коштів на відшкодування шкоди потерпілій особі.

Суд враховує те, що відповідач як володілець джерела підвищеної відповідальності, беручи керування транспортним засобом, одночасно прийняв на себе всі ризики, пов'язані з діяльністю та використанням транспортного засобу як джерела підвищеної відповідальності.

При цьому, можливість виникнення аварійних ситуацій при здійсненні керування транспортним засобом має враховуватись водієм, а тому не є надзвичайною подією в розумінні непереборної сили. Зокрема, вказана ДТП не спричинена внаслідок дії зовнішніх факторів, таких як погодні явища, масові суспільні явища тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 1193 ЦК України, вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

В даному випадку, при відшкодуванні витрат на поховання шкода відшкодовується у повному обсязі, незважаючи на наявність/відсутність вини потерпілого у будь-якій формі.

Стаття 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає відшкодування страховиком шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого, так: - п. 27.1. - страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди; - п. 27.2. - страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку; - п. 27.3. - страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами; - п. 27.4. - страховик здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Враховуючи письмові пояснення представника відповідача ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та розрахунки зазначені в них у відповідності до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», які не заперечувались стороною позивача, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення з ПрАТ «ПРОСТО-страхування» страхового відшкодування в розмірі 33489,47 грн., з яких: 14 616 грн. - моральна шкода, 14 616 грн. - витрати на ритуальні послуги, 4 257, 47 грн. - витрати на лікування.

Враховуючи надані до справи докази, квитанції та чеки, судом встановлено, що документально підтверджені наступні витрати позивача: на лікування ОСОБА_5 сума коштів в розмірі 12 189, 23 грн., витрати на поховання в розмірі 35 718, 72 грн.

При цьому, на підтвердження добровільного відшкодування відповідачем витрат на лікування ОСОБА_5 стороною відповідача надано розписки, які не спростовані позивачем, на суму коштів в сукупному розмірі 13500 грн.

Посилання сторони відповідача на відшкодування витрат на ритуальні послуги в розмірі 14 805 грн., суд не приймає до уваги, оскільки надана суду розписка не містить відомостей, що вказані кошти надані відповідачем саме на відшкодування зазначених витрат.

Статтями 77 та 78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Тобто з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність.

Отже, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, то потерпілий на підставі статті 1194 ЦК України має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Враховуючи факт добровільного відшкодування відповідачем ОСОБА_1 витрат на лікування ОСОБА_5 в розмірі 13 500 грн., а також стягнення частини вказаних витрат в розмірі 4 257, 47 грн. в якості страхового відшкодування з ПрАТ "ПРОСТО-страхування", суд приходить до висновку про відмову в задоволення позовних вимог в цій частині.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову до ОСОБА_1 та стягнення з останнього на користь позивача ОСОБА_6 на відшкодування матеріальної шкоди витрати за ритуальні послуги в розмірі 21 102, 72 грн., що становлять різницю між розміром страхового відшкодування, яке має виплатити ПрАТ «ПРОСТО-страхування» (14 616 грн.) та фактичним розміром цих витрат, понесених позивачем та документально підтверджених в судовому засіданні (35 718, 72 грн.).

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині) батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім»єю.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушені права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушені нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи про спричинення моральної шкоди позивач пов'язує з душевними стражданнями, яких вона зазнала у зв'язку з втратою свого єдиного сина ОСОБА_5

Виходячи з обсягу спричинених страждань, характеру душевних страждань, внаслідок втрати позивачем сина під час дорожньо-транспортної пригоди, суд дійшов висновку про справедливість заявлених позивачем вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки останній, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, здійснивши наїзд на пішохода ОСОБА_5, що в подальшому призвело до смерті останнього, не зупинився щоб надати потерпілому першу медичну допомогу, не викликав карету швидкої допомоги та залишив ОСОБА_5 на місці ДТП в безпорадному стані, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

При цьому, вирішуючи, питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд керується принципами виваженості, розумності та справедливості, та приймає до уваги відсутність встановлення вини відповідача у вказаному ДТП, у зв'язку з чим приходить до висновку, що справедливим може бути визнано розмір відшкодування такої моральної шкоди позивачу у сумі 500 000 грн., оскільки, визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди у 10 000 000 грн., є, на погляд суду, завищеним, недоведеним та необґрунтованим.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідачів на користь позивача суми в розмірі 4 500,0 грн., яку позивач зазначила як витрати на правову допомогу, суд вважає за необхідним відмовити за таких підстав.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Така позиція закріплена і у п.п. 47, 48 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Зокрема, п. 48 вищезазначеної Постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про часткове задоволення позовних вимог.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до вимог якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 247, 258, 259, 263-265, 268, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 1166, 1168, 1187, 1193, 1194 Цивільного кодексу України, суд -

в и р і ш и в :

Позовну ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» на користь ОСОБА_3 суму відшкодування в розмірі 33489 грн. 47 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати за ритуальні послуги в розмірі 21102,72 грн. та моральну шкоду в розмірі 500000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» на користь держави судовий збір в розмірі 1600,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1600,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання АДРЕСА_2.

Відповідач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП - НОМЕР_3, місце проживання - АДРЕСА_1.

Відповідач - Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування», , місцезнаходження - м. Київ, вул. Герцена, 10.

Повний текст рішення суду складено 13.07.2018 року.

Суддя