Справа № 386/385/17
Провадження № 2/386/10/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2018 року смт. Голованівськ

Голованівський районний суд Кіровоградської області

В складі головуючого судді Гарбуз О. С.

з участю: секретаря судового засідання Фенюшиної Ю.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

третьої особи приватного нотаріуса

Захаренка В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Захаренко Вадим Володимирович, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

встановив:

ОСОБА_4 23 березня 2017 року звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його рідна тітка ОСОБА_6, після смерті якої залишилось спадкове майна, а саме: житловий будинок та земельна частка (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності селянської спілки «Зоря». Позивач зазначає, що перед смертю ОСОБА_6. він постійно приїздив до неї, завжди їй допомагав висаджувати та вбирати город, заготовлював дрова на зиму та виконував іншу важку роботу по господарству, у зв'язку з чим, все майно ОСОБА_6. перейшло йому у власність. Своїх дітей ОСОБА_6. не мала, а тому позивач був їй як син. ОСОБА_6. мала намір заповісти своє майно позивачу, однак не встигла скласти заповіт. На час відкриття спадщини позивач не міг прийняти та оформити спадщину, а відповідач, яка доводиться сестрою померлій, не зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Позивач вказує, що він безперервно і відкрито користується земельною часткою (паєм), яка належала ОСОБА_6., більше 15 років, а тому згідно ст. 119 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) має право оформити таке майно за набувальною давністю, яка застосовується з 01 січня 2017 року. Однак, в порушення його права, відповідач 04 серпня 2016 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Захаренком Вадимом Володимировичем, тоді як відповідач належним чином не прийняла спадщину, вона фактично не вступила в управління або володіння спадковим майном, не подала до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини та не зверталась до суду за продовженням строку для прийняття спадщини. У зв'язку з наведеним, позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.08.2016 року, видане на ім'я ОСОБА_5, посвідчене приватним нотаріусом Голованівського нотаріального округу Кіровоградської області Захаренком Вадимом Володимировичем та зареєстроване в реєстрі за №1320.

Ухвалою суду від 27.03.2017 року в даній справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

06 липня 2017 року за клопотанням позивача судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою у приватного нотаріуса Голованівського нотаріального округу Кіровоградської області Захаренка Вадима Володимировича витребувано копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області, на виконання якої до суду надійшли витребувані докази.

10 травня 2018 року за клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу про витребування доказів, якою у Грузькій сільській раді Голованівського району Кіровоградської області витребувано копії усіх документів, на підставі яких видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виготовлений на ім'я ОСОБА_6; інформацію кому та коли було видано такий Державний акт; копію карти розташування земельної ділянки НОМЕР_9, яка розташована на території Грузької сільської ради Голованівського району Кіровоградської області з прив'язкою до місцевості, на виконання якої до суду надійшла відповідь від сільської ради про те, що такі документи відсутні. Також у Відділі Держгеокадастру у Голованівському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області витребувано копію технічної документації зі складання Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виготовлений на ім'я ОСОБА_6; копію Акту про передачу довгострокових межових знаків; копії усіх документів, на підставі яких визначено та присвоєно кадастровий номер НОМЕР_5 та НОМЕР_6; витяги з Поземельної книги щодо земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_5 та НОМЕР_6; інформацію чи вносилися зміни до відомостей внесених до автоматичної системи про земельну ділянку, яка належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5.

Представник відповідача ОСОБА_2 08.08.2017 року подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначив, що твердження позивача про те, що він відкрито і безперервно користується земельною ділянко протягом 15 років, так як у нього є в наявності оригінал сертифікату на земельну частку (пай), не відповідає дійсності, адже такий сертифікат не може посвідчувати право власності на земельну ділянку, а свідчить лише про право особи на отримання (виділення) такої ділянки в натурі на місцевості. Земельна частка (пай) є лише правом на умовну земельну частку в гектарах, а не правом власності на конкретно визначену земельну ділянку (як у випадку із державним актом), адже формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Вказує, що земельна частка (пай) не є земельною ділянкою та не відноситься до об'єктів нерухомого майна, речові права щодо яких підлягають державній реєстрації (а.с. 92, 93 т. 1).

Крім того, 15.09.2017 року представник відповідача ОСОБА_2 подав до суду письмові пояснення, в яких вказує на те, що відповідач є рідною сестрою померлої ОСОБА_6 і маючи документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку, а саме: Державний акт про право власності на земельну ділянку, фактично вступила в управління цією земельною ділянкою, чого і було достатньо нотаріусу для визнання відповідача такою, що прийняла спадщину з подальшою видачею свідоцтва про прийняття спадщини (а.с. 109 т. 1).

15.12.2017 року набрав чинність Закон України від 03.10.2017 року №2147-VІІІ "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" (далі - Закон №2147-VІІІ), яким Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції.

Враховуючи вимоги підпункту 9 п. 1 Розділу ХІІІ "ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ" ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ, за яким справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу, суд продовжив розгляд справи.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених в позові. Пояснила, що після смерті ОСОБА_6 залишився житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані на території Грузької сільської ради Голованівського району. Позивач фактично вступив в управління майном померлої, оскільки житловий будинок, який хоч і не був зареєстрований за спадкодавцем, продав шляхом отримання розписки від покупця, договору купівлі-продажу не укладав, а землю здавав в оренду та отримував за це гроші, а тому фактично прийняв спадщину. Крім того, позивач користувався коштами ОСОБА_6, які остання накопичувала за життя. Зазначила, що Грузька сільська рада в січні 2016 року опублікувала в районній газеті оголошення про те, що розшукуються спадкоємці після смерті ОСОБА_6, після чого відповідач звернулась до Ульяновського районного суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, однак до цього не вчиняла жодних дій на прийняття спадщини, а тому фактично не прийняла спадщину, що розцінюється за нормами ЦК Української РСР, як відмова від спадщини. Позивач не являється спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_6 за ЦК Української РСР, однак більше п'ятнадцяти років користується земельною ділянкою спадкодавця, а тому Свідоцтво, яке видано відповідачу має бути визнано недійсним, оскільки порушує право позивача звернутися до відповідних органів з метою набуття права на цю земельну ділянку за набувальною давністю. Просила задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому позовні вимоги не визнав, вказав на їх безпідставність, підтримав доводи, викладенні в письмових поясненнях. Вважає, що позивач не являється спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 та не має права на земельну ділянку за набувальною давністю, оскільки сертифікат про право на земельну частку (пай), який знаходиться у позивача, підтверджує лише право на земельну частку. Позивач не користувався земельною ділянкою ОСОБА_6., визначення якої дано в ст. 79 ЗК України.

Третя особа приватний нотаріус Захаренко В.В. в судовому засіданні пояснив, що 04.08.2016 року відповідачу ним було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на підставі ст.ст. 530, 549 ЦК Української РСР, як сестрі - спадкоємцю за законом другої черги після смерті ОСОБА_6. Відповідач мала на руках Державний акт на право приватної власності на землю, виданий 06.07.2001 року, а тому вважається такою, що фактично вступила у володіння земельною ділянкою, інших спадкоємців встановлено не було. Пред'явлений відповідачем Державний акт не викликав у нього жодного сумніву, крім того, відповідачем також було надано витяг з Державного земельного кадастру, який підтверджував видачу Державного акту та підтверджував наявність земельної ділянки.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, покази свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області померла ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_7, виданого 18.01.1999 року Грузькою сільською радою Голованівського району Кіровоградської області (а.с. 62 т. 2).

Як вбачається з копії Сертифікату на право на земельну частку (пай), серії НОМЕР_8, ОСОБА_6 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності селянської спілки "Зоря" розміром 3,2 га. в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с. 61 т. 2).

Згідно копії спадкової справи №95/2016, заведеної приватним нотаріусом Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Захаренком В.В., після смерті ОСОБА_6 відповідачем 04.08.2016 року було подано заяву про прийняття спадщини, на підставі чого, цього ж дня, нотаріусом відповідачу, як сестрі спадкодавця, видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку НОМЕР_9, площею 2,7215 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Грузької сільської ради Голованівського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_6, що належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії НОМЕР_4 (а.с. 76-91 т. 1).

В спадковій справі міститься копія Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданий 06.07.2001 року Грузькою сільською радою на ім'я ОСОБА_6, про передачу їй у власність земельної ділянки площею 2,72 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_5 (а.с. 84, 85 т. 1).

Як вбачається з копії витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 22.07.2016 року, що знаходиться у спадковій справі, у земельному кадастрі були наявні відомості про належність ОСОБА_6 на праві приватної власності земельної ділянки площею 2,7215 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер НОМЕР_6 (а.с. 86-88).

Згідно копії поземельної книги щодо земельної ділянки за кадастровим номером НОМЕР_6, остання належала на праві приватної власності ОСОБА_6. та перейшла у власність відповідачу 04.08.2016 року (а.с. 44-51 т. 2).

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що позивач йому розповідав про те, що доглядав тітку ОСОБА_6. протягом 1 року 6 місяців до смерті останньої, оскільки вона не мала дітей. Проживала ОСОБА_6. в с. Ясне (Березівка) Голованівського району Кіровоградської області. Позивач проводив поховання тітки. Житловий будинок, в якому проживала ОСОБА_6., він купив у позивача для знесення, однак договору купівлі-продажу не укладали.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що він одного разу отримував зерно в товаристві "Зоря" за земельний пай, що належав ОСОБА_6., а кошти передав позивачу. Хто отримував кошти в товаристві за земельний пай, не знає. ОСОБА_6. померла в с. Ясне Голованівського району Кіровоградської області, яку до смерті доглядав позивач, про що знає зі слів останнього. Також зі слів позивача знає, що приїздила відповідач.

Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

За частиною першою ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, визначено, що правила статті 344 цього Кодексу про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Спеціальним законом, що регулює відносини щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, є ЗК України, статтею 119 якого, визначено, що громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Враховуючи дату набрання чинності ЦК України - 01 січня 2004 року та ЗК України - 01 січня 2002 року, право в особи на набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може виникнути не раніше 01 січня 2017 року.

Отже, як вбачається із указаних норм ЦК України та ЗК України, право власності за набувальною давністю виникає саме на земельну ділянку, за умови добросовісного, відкритого і безперервного користування цією земельною ділянкою протягом 15 років. Реалізація такого права відбувається шляхом звернення з клопотанням до відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування.

Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК України значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки навіть дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (статті 118, 123 ЗК України). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов'язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів.

Статтею 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Нормами частин 1, 4, 9, 10 ст. 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

В той час, пунктами 16, 17 розділу Х Перехідні положення ЗК України, встановлено, що громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази, судом встановлено, що відповідач, як спадкоємець за законом другої черги, на підставі ст.ст. 530, 549 ЦК Української РСР, так як ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, успадкувала земельну ділянку, що належала їй, оскільки остання на день смерті проживала одиноко та у зв'язку з відсутністю спадкоємців першої черги.

Позивач у позові та представник позивача в судовому засіданні, як на підставу визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого відповідачу після смерті ОСОБА_6., посилались на те, що позивач має право на успадковану відповідачем земельну ділянку за набувальною давністю, оскільки він користувався цією ділянкою, так як мав на руках Сертифікат на право на земельну частку (пай), однак таке твердження хибне, оскільки такий документ лише підтверджує право на земельну частку, а не право власності на земельну ділянку.

Позивачем не надано жодних доказів добросовісного, відкритого і безперервного користування земельною ділянкою ОСОБА_6 протягом 15 років, і навпаки, він не міг використовувати таку земельну ділянку на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай), в тому числі маючи такий документ у себе.

Жоден допитаний в судовому засіданні свідок не вказав на те, що позивач використовував земельну ділянку ОСОБА_6, лише свідок ОСОБА_10 вказав на те, що одного разу отримував зерно за земельний пай ОСОБА_6, за що гроші віддав позивачу.

Доводи представника позивача та позивача про те, що останній мав право за набувальною давністю на земельну ділянку, яку успадкувала відповідач, є безпідставними, оскільки такого права він не набув, у зв'язку з чим, його права, свободи чи інтереси не були порушені, не визнані або оспорені та не підлягають судовому захисту, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову в задоволенні позову, судові витрати позивача слід покласти на останнього. Відповідач та третя особа не заявляли про стягнення судових витрат з позивача.

Підстави для допущення до негайного виконання судового рішення та для скасування заходів забезпечення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись 4, 5, 12, 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Голованівського районного нотаріального округу Кіровоградської області Захаренко Вадим Володимирович, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Місце проживання позивача ОСОБА_4: с. Підгайці Кіровоградського району Кіровоградської області; поштовий індекс 27613; РНОКПП НОМЕР_1.

Місце проживання відповідача ОСОБА_5: с. Синьки Благовіщенського району Кіровоградської області; поштовий індекс 26411; РНОКПП НОМЕР_2.

Місце проживання представника позивача ОСОБА_1: АДРЕСА_1; поштовий індекс 25013.

Місце проживання представника відповідача ОСОБА_2: АДРЕСА_2; РНОКПП НОМЕР_3.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Апеляційного суду Кіровоградської області апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Голованівський районний суд Кіровоградської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 01 серпня 2018 року.

Суддя Гарбуз О. С.