Постанова

Іменем України

31 липня 2018 року

місто Київ

справа № 756/1281/15-ц

провадження № 61-5492зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СВП», Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій»,

розглянув заяву Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про перегляд рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Волошиної В. М., Пікуль А. А., та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Коротуна В. М., Завгородньої І. М., Мазур Л. М., Писаної Т. О., Попович О. В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СПВ», Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив солідарно стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізинг ІТ-СВП» (далі - ТОВ «Лізинг ІТ-СВП», товариство), Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій»

(далі - ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій») заборгованість у сумі 186 148, 68 грн, вирішити питання судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що ОСОБА_3 є власником 149 штук іменних відсоткових облігацій ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» номінальною вартістю одного цінного паперу - 1 000, 00 грн. Відповідно до проспекту емісії іменних відсоткових забезпечених облігацій ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» взяло на себе зобов'язання виплачувати власникам облігацій за кожен період відсотковий дохід у вигляді нарахованих відсотків на номінальну вартість облігацій. Відсотковий дохід за 10-й, 11-й, 12-й та 13-й періоди у загальному розмірі 37 148, 68 грн емітентом не сплачено. На неодноразові звернення ОСОБА_3 про повернення грошових коштів ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» не відреагувало, а тому, скориставшись правом подавати емітенту облігації для викупу відповідно до умов їх обігу, 24 вересня 2014 року він повідомив ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» про намір здійснити продаж облігацій та пред'явив емітенту до викупу 149 штук іменних відсоткових облігацій загальною номінальною вартістю 149 000, 00 грн.

ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» викуп облігацій не здійснило з посиланням на рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 10 серпня 2014 року про заборону вносити зміни до системи депозитарного обліку облігацій серії «В» ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», хоча після 28 жовтня 2014 року ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» мало можливість та було зобов'язане здійснити викуп пред'явлених облігацій з огляду на те, що рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 28 жовтня 2014 року № 1480 надано дозвіл на внесення змін до системи депозитарного обліку облігацій серії «В» ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ».

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Судом стягнуто в солідарному порядку з ТОВ «Лізинг IT-СПВ» та ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» на користь ОСОБА_3 186 148, 68 грн заборгованості. Стягнуто з ТОВ «Лізинг IT-СПВ» та з ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» на користь ОСОБА_3 по 930, 75 грн судового збору з кожного.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 28 жовтня 2014 року № 1480 відновлено внесення змін до системи депозитарного обліку облігацій серії «В», емітованих ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ», а тому після 28 жовтня 2014 року товариство мало можливість та було зобов'язано здійснити викуп пред'явлених ОСОБА_3 облігацій. Позивач звертався до ПрАТ «Лізинг ІТ» як до поручителя з претензією про виконання зобов'язань щодо виплати відсоткового доходу за облігаціями та дострокового погашення вартості облігацій, втім, відповіді на зазначену претензію не отримав. Оскільки відповідачі не виконали своїх зобов'язань перед позивачем щодо своєчасного повернення суми відсоткового доходу та вартості облігацій у зв'язку із простроченням виконання своїх зобов'язань, суд вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення вимог позову. Судом стягнуто солідарно з ТОВ «Лізинг ІТ - СВП» та ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 32 504, 35 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 109, 49 грн з кожного. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Лізинг ІТ-СВП» 859, 76 грн судового збору за подання апеляційної скарги. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» 859, 76 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у проспекті емісії безпосередньо визначена процедура викупу емітентом облігацій у власників на їх вимогу з моменту відновлення системи депозитарного обліку. Відповідно до пункту 3.9 проспекту емісії діяв новий період, протягом якого можна звернутися із повідомленням про викуп емітентом облігацій - з 21 вересня 2015 року до 24 вересня 2015 року. Відповідач відповідно до вимог проспекту емісії не мав права здійснити викуп облігацій ОСОБА_3, оскільки його повідомлення від 24 вересня 2014 року подано до цього періоду, а тому воно вважається недійсним. Апеляційний суд врахував те, що в цьому випадку неприпустимо підміняти рішенням суду визначену у проспекті емісії обов'язкову процедуру викупу емітентом облігацій. Стягуючи з відповідачів вартість облігацій у розмірі 149 000, 00 грн за відсутності укладеного договору купівлі-продажу облігацій та перерахування облігацій на рахунок емітента в депозитарії, ОСОБА_3 залишається їх власником, при цьому одночасно отримавши їх вартість.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів 37 148, 68 грн як відсоткового доходу за облігаціями, апеляційний суд виходив з того, що підпунктом 3.10.2. проспекту емісії визначено метод розрахунку та порядок виплати відсоткового доходу.

22 серпня 2014 року ТOB «Лізинг ІТ-СПВ» відповідно до підпункту 3.10.2 проспекту емісії опублікувало у «Відомостях Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку» № 159 повідомлення про встановлення нової відсоткової ставки, яка на 13-16 купонні періоди становила 12, 5 % річних. У сумі відсотковий дохід на 149 облігацій ОСОБА_3 за 10-13 періоди становив: 9 287, 17 грн + 9 287, 17 грн + 9 287, 17 грн + 4 642, 84 грн = 32 504, 35 грн, а не 37 148, 68 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року касаційну скаргу ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» відхилено, рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року в частині солідарного стягнення заборгованості з ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» залишено без змін.

У грудні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» про перегляд рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року з передбачених пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права

Заявник зазначає, що ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» не несе солідарної відповідальності з ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» за проспектом емісії облігацій, оскільки на момент звернення позивача до суду сплинув шестимісячний строк з часу прострочення кожного із заявлених позивачем періодичних відсоткових платежів. ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» вважає, що обставини припинення поруки можуть бути встановлені під час розгляду цієї справи в порядку цивільного судочинства, оскільки подання окремого позову про припинення поруки законодавством не вимагається.

Заявник зазначає, що аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, з яким не узгоджуються судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій.

У зв'язку із цим заявник просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року в частині стягнення з ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» заборгованості та стягнення на його користь з ОСОБА_3 судового збору за подання апеляційної скарги, а також ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою судді Верховного Суду від 26 березня 2018 року відкрито провадження у справі за зазначеним позовом та витребувано матеріали справи.

10 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду, а ухвалою від 19 липня 2018 року її призначено до розгляду у складі колегії із п'яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд дійшов висновку про те, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України2004 року підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Заявник зазначає, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи із подібними предметами спору, підставами позовів, змістом позовних вимог та встановленими судом фактичними обставинами й однаковим матеріально-правовим регулюванням спірних правовідносин дійшов правового висновку, який не відповідає висновку викладеному у постанові Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» надало постанови Верховного Суду України від 14 серпня 2018 року у

справі № 3-35гс12, від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1455цс17.

У справі, що переглядається, суди встановили, що ОСОБА_3 є власником 149 штук іменних відсоткових облігацій ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» з номінальною вартістю одного цінного паперу 1 000, 00 грн, сукупною вартістю 149 000, 00 грн. Позивачу відкрито рахунок у цінних паперах

НОМЕР_1, що підтверджується виписками про операції з цінними паперами на рахунку у цінних паперах та про стан рахунку в цінних паперах.

Відповідно до пункту 3.6 проспекту емісії власники облігацій мають право подавати емітенту облігації для викупу відповідно до умов їх обігу.

24 вересня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ТОВ «Лізинг IT-СПВ» з повідомленням про намір здійснити продаж облігацій, згідно з яким пред'явив до викупу 149 облігацій загальною номінальною вартістю 149 000, 00 грн.

У пункті 3.9 проспекту емісії визначено, що власники облігацій мають право пред'явити облігації до викупу емітенту, а емітент має право здійснювати викуп облігацій на вторинному ринку протягом терміну обігу облігацій за договірною ціною, здійснювати подальшу реалізацію придбаних облігацій, зберігати облігації на рахунку у цінних паперах до погашення випуску та здійснювати по відношенню до облігацій цього випуску інші дії, що відповідають чинному законодавству України.

Емітент зобов'язаний здійснити викуп облігацій за їх номінальною вартістю у дати викупу, зазначені у таблиці. При проведенні викупу облігацій у визначені дати викупу емітент одночасно виплачує відсотковий дохід за відповідний відсотковий період, що передував даті викупу. Викуп облігацій здійснюється емітентом самостійно.

ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» виступив поручителем за усіма обов'язками емітента щодо виплати відсоткового доходу та погашення облігацій у повному обсязі у строки, зазначені у проспекті емісії.

Поручитель зобов'язаний сплатити власнику облігацій несплачену емітентом суму за основним зобов'язанням у триденний строк з моменту отримання письмової вимоги власника облігацій шляхом перерахування зазначеної суми заборгованості в повному обсязі на рахунок власника облігацій.

Відповідно до пункту 3.3 проспекту емісії у разі невиконання, часткового виконання чи неналежного виконання емітентом зобов'язань за основним зобов'язанням власники облігацій мають право звернутися до поручителя на п'ятий робочий день прострочення виконання зобов'язань емітентом за основним зобов'язанням з вимогою про сплату фактичної заборгованості емітентом в сумі, встановленої на день прострочення та/або з вимогою про дострокове погашення облігацій, сплату комісій, пені, штрафу та іншої заборгованості за основним зобов'язанням.

Позивач звертався до ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» як до поручителя з претензією про виконання зобов'язань з виплати відсоткового доходу за облігаціями, втім відповідь на претензію не отримав.

У статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (частина перша статті 530 ЦК України ).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги містили обґрунтування щодо наявності підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, у зв'язку зі збільшенням ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» відсоткової ставки викупу цінних паперів власної емісії з 19 % до 25 %, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» перед ОСОБА_3, а також передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України у зв'язку із тим, що на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення грошових коштів сплинув шестимісячний строк з часу прострочення періодичних відсоткових платежів.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» про те, що порука за зобов'язанням ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» є такою, що припинилась, апеляційний суд виходив із того, що встановлення обставин щодо дійсності поруки ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» можуть бути перевірені лише судом господарської юрисдикції.

Здійснюючи перегляд правильності рішення апеляційного суду у згаданій частині, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що твердження ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» про припинення поруки є необґрунтованими з огляду на положення частини другої статті 335 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У наданих ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» для порівняння постановах Верховного Суду України містяться такі висновки:

- волевиявлення боржника під час укладення договору поруки не є істотною умовою договору поруки;

- звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі частини першої статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору;

- під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог положення частини четвертої статті 559 ЦК України;

- оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати кожного місяця, а за договором поруки поручитель відповідає у такому ж розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як установлено кредитним договором, то з часу несплати кожного з платежів починається обчислення установленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У справі, яка переглядається, суди апеляційної та касаційної інстанції не досліджували обставини припинення поруки, вважаючи, що правовідносини між відповідачами виникли у зв'язку з реалізацією їх господарської компетенції, а тому можуть бути перевірені виключно судом господарської юрисдикції.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 1 ЦПК України 2004 року).

За змістом частини першої статті 15 ЦПК України 2004 року суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, або інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Судами апеляційної та касаційної інстанцій не застосовувались норми матеріального права щодо поруки та підстав її припинення, а тому відсутні підстави стверджувати про невідповідність їх рішень наданим заявником висновкам Верховного Суду України.

Порівняння наданих заявником постанов на підтвердження передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК Українипідстави для перегляду судових рішень, із судовим рішенням суду касаційної інстанції, яке переглядається, не дає підстав стверджувати, що висновки, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, суперечать правовим висновкам, висловленим у постановах Верховного Суду України від 14 серпня 2018 року у справі № 3-35гс12, від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1455цс17.

Таким чином, наявність обставин, що є підставою для перегляду справи, не підтвердилася, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року у задоволенні заяви необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року відмовити.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик