Провадження № 2/522/3857/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Чернявської Л.М.

При секретарі судового засідання Ткаченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Одеської місцевої прокуратури №3 звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради, в якому просить Скасувати свідоцтво про право власності (серія та номер: 42272431) на квартиру АДРЕСА_1, видане 14.08.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області; витребувати квартиру АДРЕСА_2 площею 45,8 кв.м. з незаконного володіння ОСОБА_1 (код НОМЕР_1) на користь Одеської міської ради; визнати за Одеською міською радою право власності на АДРЕСА_3; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши що воно є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на АДРЕСА_4.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 по справі № 522/13333/13-ц визнано за ОСОБА_2 право власності на АДРЕСА_3, загальною площею 38,3 кв.м. 28.10.2013 року Прокуратурою подано заяву про перегляд даного рішення, а ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси задоволена, зазначене заочне рішення суду від 09.07.2013 скасоване. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2014 позов залишено без розгляду. Таким чином, право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру припинене. Спірна квартира на час розгляду справи не була приватизованою, а перебувала у комунальній власності. Таким чином, спірне майно вибуло з власності Одеської міської ради поза його волею всупереч чинному законодавству, що підтверджується відсутністю будь-яких погоджень з боку позивача. Крім того, ОСОБА_2 без погодження з власником майна Одеською міською радою проведено реконструкцію спірного приміщення, внаслідок чого площа спірної квартири збільшилась до 45,8 кв.м. 14 серпня 2015 року ОСОБА_2, не зважаючи на фактичне скасування його права власності, на підставі договору купівлі-продажу продав квартиру ОСОБА_1

Провадження по справі відкрито 16 грудня 2016 року.

11 жовтня 2017 року представником ОСОБА_1 подані заперечення на позов, в яких представника відповідача посилається на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 та він не знав, що купує квартиру не у власника, так як на момент укладення договору купівлі-продажу державна реєстрація квартири за ОСОБА_2 скасована не була. він придбав квартиру за відплатним договором, а власник майна, тобто ОМР, необачливо передала спірну квартиру в службове користування ОСОБА_2, який в подальшому її неправомірно відчужив.Таким чином, в даному випадку відсутні, необхідні для застосування ст. 388 ЦК України підстави витребування спірної квартири у ОСОБА_1

Відповідно до Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII Цивільний - процесуальний Кодекс викладено у новій редакції, який набрав чинності з 15.12.2017 року. Згідно п. 9 ч.1 Перехідних Положень (розділ ХІІІ) справи, провадження яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

26 лютого 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1, якою представник прокуратури посилається на те, що відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», набувач може бути визнаний добросовісним, за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження, а на час укладення угоди між ОСОБА_1 і ОСОБА_2, рішення суду, на підставі якого останній набув право власності на спірний об?єкт, вже було скасоване.

У судовому засіданні представник Одеської міської ради та представник Одеської місцевої прокуратури №3, позовні вимоги підтримали у повному обсязі, пояснили, що оскільки заочне рішення від 09.07.2013 року скасовано, право власності відповідача на спірне приміщення припинено, інших підстав для виникнення у відповідача права власності на спірне приміщення не має.

Відповідачі у судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, ОСОБА_2 був сповіщений через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.

Суд у звязку з неявкою відповідачів, розглядає справу за їх відсутності.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно з розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 110 від 02.02.2011 року та №184 від 24.02.2011 року, квартира АДРЕСА_5 житловою площею 22.8 кв.м, загальною площею 38,3 кв.м була надана працівнику дільниці №11 ОСОБА_2 для проживання та відкрито особовий рахунок (а.с.9,10).

ОСОБА_2 без погодження з власником майна Одеською міською радою, було проведено реконструкцію квартири, внаслідок чого площа спірної квартири збільшилась до 45,8 кв.м., житлова залишилась 22,8 кв.м.

На розгляді у Приморському районному суду м. Одеси перебувала цивільна справа № 522/13333/13-ц за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності. Заочним рішенням по даній справі від 09.07.2013 року визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на реконструйовану квартиру під № 94 в будинку № 8-В по проспекту Шевченка у м. Одесі, загальною площею 38.3 кв.м., житловою площею 22.8 кв.м., підсобною площею 15.5 кв.м. Встановлено порядок виконання рішення, згідно з яким це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для здійснення державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на реконструйовану квартиру під № 94 по проспекту Шевченка в буд № 8-В в м. Одесі, загальною площею 38.3 кв.м., житловою площею 22.8 кв.м., підсобною площею 15.5 кв.м., згідно вимог ст. 19 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

В подальшому, 28.10.2013 року Прокуратурою подано заяву про перегляд даного рішення, а ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.01.2014 року заява заступника прокурора Приморського району м. Одеси задоволена, зазначене заочне рішення суду від 09.07.2013 скасоване. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10.06.2014 позов залишено без розгляду (а. с.13-15).

Тобто станом на 29.01.2014 року підстави набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру втратили дію, а саме право власності скасоване.

Не зважаючи на відсутність у ОСОБА_2 права власності на вказану квартиру, 14 серпня 2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 42272431, а саме на однокімнатну квартиру №94, яка розташована в будинку № 8-В по проспекту Шевченка в м. Одесі, загальною площею 45,8 кв.м., житловою- 22,8 кв.м.

В той же день, 14 серпня 2015 року ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за р. № 1826, відчужив вищевказану квартиру на користь ОСОБА_1, після чого було прийнято рішення № 23687123 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру №94, яка розташована в будинку № 8-В по проспекту Шевченка в м. Одесі, загальною площею 45,8 кв.м., житловою - 22,8 кв.м. (а.с.16-23, 87,88).

Вирішуючи дану справу, суд враховує, що квартира № 94 яка розташована в будинку № 8-В по проспекту Шевченка в м. Одесі, відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 327ЦК України є власністю територіальної громади м. Одеси, на території якої вона знаходиться та від імені якої повноваження власника реалізуються Одеською міською громадою.

Відповідно до п. 30 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення питань про відчуження відповідно до закону комунального майна є винятковою компетенцією Одеської міської ради та вирішуються виключно на її пленарних засіданнях.

Проте Одеська міська рада не приймала будь-яких рішень щодо передачі у власність або продажу ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 спірної квартири.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, ОСОБА_2 не є особою, яка у встановлений законом спосіб набула право власності на спірну квартиру, а право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру похідне від права власності на неї ОСОБА_2

Отже, власником спірної квартири, в тому числі на момент її незаконного вибуття з комунальної власності, є Одеська міська рада, як орган, який уповноважений розпоряджатися житловим фондом комунальної власності у межах населених пунктів та яка в межах компетенції не приймала жодних рішень щодо передачі цієї квартири у власність відповідача.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Стаття 387 ЦК України передбачає право власника витребувати майно від особи, яка незаконним чином ним заволоділа.

За приписами частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно у випадку, коли воно вибуло з володіння поза його волею іншим шляхом.

Враховуючи, що спірна квартира придбана відповідачем у особи, яка не мала права її відчужувати, тому суд доходить висновку, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 388 ЦК України.

Також суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13 та у постанові від 11 квітня 2014 року у справі № 6-52цс14, стосовно того, що за змістом частини 1 статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але у подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсним» містить розяснення стосовно того, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

У відповідності до ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ЦК (статті 2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;

Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Також даною статтею встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті). Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до статей 330, 334 ЦК право власності на нерухоме майно, відчужене особою, яка не мала на це права, виникає у добросовісного набувача з моменту реєстрації права на таке майно, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу воно не може бути витребувано у нього.

Відповідно до п. 21 вищевказаної постанови Пленуму спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Пунктом 22 вищевказаної постанови Пленуму №5 передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Статтею 388 ЦК України передбачене право власника витребувати майно від добросовісного набувача у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

Згідно ч. 1 п. 2 ст. 399 ЦК України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою.

Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 388 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Враховуючи, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2013 року, яке стало підставою для виникнення права власності на спірну квартиру, станом на сьогоднішній день скасовано, рішень щодо відчуження спірного майна уповноваженим органом місцевого самоврядування на користь відповідача не приймалось, інших підстав на встановлення факту правомірного володіння спірним приміщенням судом не знайдено, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п.10) реституція, як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемними який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена лише стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, якебуло відчужено на користь третьої особи. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після, недійсного правочину.

У цьому разі, майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину шляхом подачі віндикаційного позову. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно.

Стаття 143 Конституції України наділяє територіальні громади правом безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляти майном, що є в комунальній власності.

Статтею 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Суд встановив, що ОСОБА_2 неправомірно набув право власності на спірний обєкт та переобладнав його. Право власності ОСОБА_2 було скасоване 29.01.2014 року, з урахуванням чого наступна угода купівлі-продажу, укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 14.08.2015 року, є незаконною.

Відповідно до пункту 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках зазначених законом.

Згідно ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва органами прокуратури в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень державних інтересів внаслідок противоправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Прокурор відповідно до ст. 56 ЦПК України здійснює представництво на будь-якій стадії процесу та може вступити у справу, порушену за позовом інших осіб, на захист інтересів держави. Інтереси територіальної громади є складовою частиною державних інтересів.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на житловий фонд, нежитлові приміщення, інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Приймаючи до уваги, що спірне приміщення, яке знаходяться за адресою: м. Одеса, просп. Шевченка 8-В, є комунальною власністю, що належить територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради, в прокуратури Приморського району м. Одеси є підстави для представництва інтересів держави в суді.

Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З частини 1 статті 81 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи, керуючись вищевикладеним, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та законності предявлених позовних вимог, у звязку з чим вважає за можливе задовольнити позов.

При цьому, враховуючи те, що за період фактичного перебування спірної квартири у користуванні ОСОБА_2, вона була переобладнана, внаслідок чого збільшилась загальна площа цієї квартири до 45,8 кв.м., суд вважає обґрунтованими вимоги про визнання за Одеською міською радою право власності на АДРЕСА_3.

Відповідно до ст.267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд стягує з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в сумі 2243,14 гривень, повязані із сплатою судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 387 ЦК України, ст.ст.263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Управління державної реєстрації юридичного департаменту ОМР про витребування майна з чужого незаконного володіння - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати свідоцтво про право власності (серія та номер: 42272431) на квартиру АДРЕСА_1, видане 14.08.2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області.

Витребувати квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 45,8 кв.м. з незаконного володіння ОСОБА_1 (код НОМЕР_1, зареєстрований та мешкає за адресою: м.Одеса, вул.Ільфа і ПетроваАДРЕСА_6) на користь Одеської міської ради (адреса: 65004, м. Одеса, Думська площа, 1, ).

Визнати за Одеською міською радою (адреса: 65004, м. Одеса, Думська площа, 1, код ЄДРПОУ 26597691) право власності на АДРЕСА_3 загальною площею 45,8 кв.м., житловою площею 22,8 кв.м.

Визначити порядок виконання судового рішення, вказавши що воно є підставою для скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстрований та мешкає за адресою: м.Одеса, вул.Ільфа і ПетроваАДРЕСА_6, ІПН НОМЕР_1) на користь прокуратури Одеської області, яка знаходиться за адресою: 65026. м. Одеса-26, вул. Пушкінська. З (, рахунок отримувача: 0564; банк отримувача: ДКСУ в м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101) судовий збір у розмірі у розмірі 2243,14 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 13 липня 2018 року.

Суддя Л.М. Чернявська

09.07.2018