У Х В А Л А

09 липня 2018 року

м. Київ

справа №428/12807/15-ц

провадження № 61-38143ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Олійник А. С. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Луганської областівід 21 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати,

В С Т А Н О В И В :

15 червня 2018 року ОСОБА_1подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Луганської області від 21 листопада 2017 року з пропуском строку на касаційне оскарження.

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 325 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення) касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням (ухвалою) апеляційного суду.

Апеляційним судом Луганської області постановлено ухвалу 21 листопада 2017 року, тому останній день строку на касаційне оскарження судового рішення (з урахуванням вихідних днів) припадав на 11 грудня 2017 року.

Згідно з частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Заявник просить поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на неодноразове повернення справи до суду першої інстанції, самовідводи суддів у зв'язку з невідповідністю оскаржуваного рішення апеляційного суду вимогам цивільного процесуального закону та незадовільний стан здоров'я, що підтверджується довідками.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження рішення (справа «Олександр Шевченко проти України» від 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року).

У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Отже, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком осіб, які беруть участь у справі і безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Устименко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

До касаційної скарги додано: ухвалу Севєродонецького міського суду Луганської області від 22 січня 2018 року про самовідвід судді; заяву ОСОБА_1 від 09 лютого 2018 року про роз'яснення рішення апеляційного суду від 21 листопада 2017 року; ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 22 лютого 2018 року про відмову у задоволенні заяви про роз'яснення рішення апеляційного суду від 21 листопада 2017 року та ухвалу Севєродонецького міського суду Луганської області від 10 травня 2018 року про самовідвід судді.

Зміст вказаних документів спростовують доводи заявника про те, що він не міг вчасно оскаржити рішення апеляційного суду. Зокрема, 22 січня 2018 року позивач та його представник - ОСОБА_2 були присутні під час постановлення ухвали Севєродонецького міського суду Луганської області та заперечували проти самовідводу судді Кордюкової Ж.І. У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, він неодноразово звертався до Апеляційного суду Луганської області з відповідними заявами, після відхилення яких, вирішив оскаржити рішення Апеляційного суду Луганської областівід 21 листопада 2017 року в касаційному порядку.

Право на суд , одним із аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»).

Враховуючи те, що касаційну скаргу ОСОБА_1 подав більше ніж через шість місяців після закінчення строку на касаційне оскарження, а зазначені ним причини пропуску процесуального строку є неповажними, оскільки свідчать про те, що позивач не був позбавлений можливості оскаржити рішення апеляційного суду у межах строків на касаційне оскарження, суд касаційної інстанції не може поновити пропущений процесуальний строк за таких обставин.

Отже, позивачу необхідно зазначити інші поважні причини для поновлення строку на касаційне оскарження та надати належні та допустимі докази на їх підтвердження, оскільки безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини третьої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Визнати неповажними зазначені заявником підстави поновлення строку на касаційне оскарження.

Касаційну скаргу ОСОБА_1залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк до 03 серпня 2018 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали у відкритті касаційного провадження у справі буде відмовлено.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А. С. Олійник