АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 756/16352/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4730/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Луценко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

12 липня 2018 року Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Стрижеуса А.М., Прокопчук Н.О.,

при секретарі - Сербін Т.І.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Головне управління юстицію у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним заповіту,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним заповіту, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6, якому належала квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності.

13 березня 2003 року батько позивача на все своє майно склав заповіт на неповнолітнього ОСОБА_4

Зазначила, що на момент складання заповіту 13 березня 2003 року мати неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_7 проживала по сусідству з її батьком, постійно разом зловживали спиртними напоями та, ввійшовши в довіру ОСОБА_6 переконала його скласти заповіт на її сина, посилаючись на те, що це підстава для того, щоб її не позбавили батьківських прав.

Також зазначила, що складання такого правочину (заповіту) її батьком вчинено без наміру створення правових наслідків для спадкоємця по заповіту та його волевиявлення не відповідало його внутрішній волі.

Крім того, зазначила, що вона являється дочкою померлого та є інвалідом третьої групи від загального захворювання і має право на обов'язкову долю, не враховуючи наявність заповіту.

У зв'язку із викладеним, просила суд визнати заповіт, складений ОСОБА_6, посвідчений 13 березня 2003 року, недійсним та витребувати з Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори копію заповіту від 13 березня 2003 року №7С549 та копію спадкової справи №58132603.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року позов задоволено.

Визнано заповіт, складений ОСОБА_6, посвідчений 13 березня 2003 року Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою на користь ОСОБА_4 недійсним.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п.3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 березня 2003 року ОСОБА_6 - батько ОСОБА_5 склав заповіт, яким він заповів все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право на ім'я неповнолітнього ОСОБА_4 (а.с. 46).

Після смерті батька позивача, відповідно до ст. ст. 1218, 1220 ЦК України відкрилась спадщина, зокрема на квартиру АДРЕСА_1 та ОСОБА_5 звернулась з відповідною заявою до Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, де дізналась про вище зазначений заповіт.

Відповідно до Витягу зі Спадкового реєстру від 29 жовтня 2015 року, на момент відкриття спадщини заповіт є дійсним (а.с. 48-49).

Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

За ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 1257 ЦК України визначено, що підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 цього Кодексу, саме на момент вчинення правочину.

Заповіт, як односторонній правочин, підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний заповіт був укладений без волі заповідача.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263, 264 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_5 просила визнати заповіт недійсним у зв'язку із тим, що ОСОБА_6 був інвалідом першої групи по зору і відповідно на момент складання заповіту не міг самостійно прочитати такий заповіт; ОСОБА_7, ввійшовши в довіру до ОСОБА_6, переконала його скласти заповіт на її сина ОСОБА_4, що це, нібито, буде підстава для того, щоб її не позбавили батьківських прав; ОСОБА_6 склав заповіт без наміру створення правових наслідків для спадкоємця по заповіту і що ОСОБА_6 ніколи не бажав щоб після його смерті його майно перейшло до спадкоємця по заповіту , тобто, позивачка вказала декілька підстав для визнання заповіту недійсним.

За ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно зі ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК.

Колегія суддів не може погодитись з доводами позовної заяви, що ОСОБА_6 був інвалідом 1 групи по зору і відповідно на момент складання заповіту не міг самостійно прочитати заповіт, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 склав заповіт на ОСОБА_4 13 березня 2003 року, даний заповіт був складений та посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Київської держаної нотаріальної контори, заповіт підписаний особисто заповідачем. В заповіті є відмітка держаного нотаріуса про те, що особа заповідача встановлена, дієздатність перевірена та у зв'язку з незрячістю та на прохання самого заповідача зміст заповіту було прочитано вголос, що відповідає вимогам Закону України «Про нотаріат» та п.п. 13, 82 Інструкції про вчинення нотаріальних дій, чинних на момент складання заповіту.

Колегія суддів критично ставиться до показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його волі щодо розпорядження майном на користь ОСОБА_4, оскільки, ці покази спростовуються іншими доказами у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту складання заповіту (13 березня 2003 року) до дня смерті ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) останній за життя ніяких мір щодо скасування заповіту, визнання його недійсним або складання нового заповіту на користь позивачки, чи іншої особи не приймав, що розцінюється судом як волевиявлення спадкодавця на складання заповіту на користь відповідача і свідчить, що ОСОБА_6 діяв відповідно до свого бажання, його намір був вільним і відповідав його внутрішній волі.

Також не можуть бути прийнятими до уваги доводи позову, що ОСОБА_6 склав заповіт без наміру створення правових наслідків, а лише з метою завадити вирішенню питання позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно малолітнього сина ОСОБА_4, оскільки судом встановлено, що питання про позбавлення батьківських права ОСОБА_7 відносно ОСОБА_4 постало лише у 2009 році, ОСОБА_7 була позбавлена батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4 на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 червня 2009 року, а 25 листопада 2009 року опікуном малолітнього ОСОБА_4 було призначено ОСОБА_3 У 2003 році таке питання не піднімалося.

Колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_6 склав заповіт під впливом відповідача, оскільки на момент складання заповіту ОСОБА_4 не виповнилося і п'яти років (ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 ніяким психічним захворюванням не страждав, був дієздатною особою і в подальшому недієздатним не визнавався.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 не довела наявність підстав, передбачених частиною другою статті 1257 ЦК України для визнання недійсним заповіту та обставин, необхідних для задоволення її позову.

У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову не ґрунтуються на матеріалах справи, суперечать встановленим обставинам, оскільки заповідач на момент складання заповіту мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним, відповідало його внутрішній волі та було спрямоване на настання наслідків, зазначених у заповіті на розпорядження належним йому майном на випадок своєї смерті, а позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на те, що оспорюваний нею заповіт є недійсним з підстав, визначених статтею 1257 ЦК України.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 28 березня 2018 року скасувати, прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Головне управління юстицію у м. Києві, Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання недійсним заповіту відмовити.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 13 липня 2018 року.

Головуючий

Судді