Судді Ситнік О. М.
У справі № 653/1096/16-ц
Провадження №14-181цс18
у справі за позовом Генічеської міської ради Генічеського району Херсонської області (далі - Генічеська міська рада) до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Комунальне підприємство «Міське житлове будівництво», про визнання осіб такими, що втратили право на проживання у службовій квартирі, їх виселення та зняття з реєстрації за касаційною скаргою Генічеської міської ради на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 02 листопада 2016 року, ухвалене колегією суддів у складі: Прокопчук Л. П., Базіль Л. В. та Полікарпової О. М.
За наслідками розгляду 04 липня 2018 року Великою Палатою Верховного Суду вказаної справи касаційну скаргу Генічеської міської ради задоволено частково. Рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 23 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 02 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
При цьому Велика Палата Верховного Суду визначила таку правову позицію: власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).
Особа, яка зареєструвала право власності на об'єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника.Факт володіння нерухомим майном (possessio) може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).
Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).
Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК Української РСР).
Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред'явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
З такими висновками у повній мірі не можу погодитися, керуючись наступним.
При розгляді вказаної справи необхідно встановити, окрім іншого, зміст спірних правовідносин.
Правовідносини, що виникли між сторонами, урегульовані ЖК Української РСР і виникли із права користування службовим житловим приміщенням.
Зазначені правовідносини урегульовані у главі 3 ЖК Української РСР «Користування службовими жилими приміщеннями».
У вказаній главі ЖК Української РСР надано визначення житлового приміщення, умови набуття права користування таким приміщенням та перелік осіб, які це право мають реалізувати.
З аналізу статей 118, 124, 125 ЖК Української РСР можна зробити висновок, що службові житлові приміщення призначаються для заселення громадянам, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, і у разі припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, за загальним правилом без надання іншого жилого приміщення, за виключенням осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення, виключний перелік яких передбачено у статті 125 ЖК Української РСР.
Тобто, за своєю правовою природою право користування службовим жилим приміщенням є тимчасовим користуванням чужим майном, строк користування яким визначається і прирівнюється до строку перебування особи, яка має право на таке користування, у трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією, яка надала йому це житло.
У будь-якому випадку з припиненням трудових правовідносин припиняється і право користування службовим жилим приміщенням і для самого наймача, і для членів його сім'ї з однією різницею: якщо особа є такою, що передбачена у статті 125 ЖК Української РСР, то їй після звільнення службового жилого приміщення зобов'язані надати інше жиле приміщення, якщо ні - повинна звільнити службове жиле приміщення без надання іншого жилого приміщення.
Законодавець не врегулював право користування службовим жилим приміщенням у ЦК України, норми якого можуть застосовуватися субсидіарно до житлових правовідносин, отже спеціальним законом є ЖК Української РСР, норми якого і підлягають застосуванню.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що жиле приміщення надано ОСОБА_1 у зв'язку з призначенням на посаду начальника Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора № 1». Спеціальний ордер на службове житло видано на сім'ю з двох осіб: ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_2
У жовтні 2008 року Генічеська міська рада зверталася з позовом до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право на проживання у службовій квартирі та зобов'язання звільнити квартиру у зв'язку з тим, що на час звернення до суду ОСОБА_2 розлучилася із ОСОБА_1, тому, на думку позивача, втратила право користування службовою квартирою.
Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 31 березня 2009 року у позові відмовлено.

Постановою Генічеського районного суду Херсонської області від 17 червня 2013 року задоволено позов ОСОБА_2 Визнано нечинним та скасовано рішення Виконавчого комітету Генічеської міської ради Генічеського району Херсонської області від 19 липня 2012 року за № 258 «Про звільнення службової квартири АДРЕСА_1», яким ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано такими, що втратили право проживання в службовій квартирі.

Відповідно до статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Позов про виселення є речово-правовою вимогою і як у теорії, так і у судовій практиці відсутнє єдине розуміння правової природи позову про виселення.

Існують думки про необхідність розгляду вказаного позову як віндикаційного.

Частина науковців висловлюється, що позов про виселення є негаторним.

Також існує думка про віднесення такого позову до вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України).

Зазначення у постанові про те, що позов про виселення є негаторним, є таким що не співпадає з висновком суду про необхідність направлення справи на новий розгляд, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції зробив висновок про задоволення позову, вважаючи, що давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі (пункт 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судовий захист права власності та інших речових прав») (а. с. 148-150, т. 1).

Разом з тим основною ознакою віндикаційного позову є те, що власник позбавлений володіння своїм майном.

Проблемність питання віднесення позовів про виселення до віндикаційних чи негаторних полягає у різному розумінні поняття володіння.

У постанові зазначено, що володінням є державна реєстрація права власності на нерухоме майно у встановленому порядку.

Такий висновок є сумнівним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Разом з тим у даному випадку власником є орган місцевого самоврядування.

У статті 395 ЦК України визначено види речових прав на чуже майно. Право володіння у цьому переліку також присутнє.

Відповідно до статті 397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. У статті 398 цього Кодексу передбачено, що право володіння виникає як на підставі договору з власником, або особою, якій майно було передано власником, а також в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.

Віндикація - це спір про володіння між номінальним власником та фактичним (незаконним) володільцем.

Державна реєстрація права власності на майно не є перешкодою для вибуття майна, у тому числі і житла, із володіння власника. Така реєстрація є доказом незаконності володіння фактичного володільця.

Власник житлового приміщення реалізує свої повноваження з певними особливостями, оскільки володіння і користування житловим приміщенням здійснюється одночасно. Їх роздільна реалізація неможлива саме тому, що жилі приміщення призначені для постійного чи тимчасового перебування там фізичних осіб. Перебуваючи у жилому приміщенні, фізична особа безпосередньо реалізує повноваження володільця. Усунути перешкоди у користуванні неможливо без поновлення повноважень володіння вказаним приміщенням. Тому незаконне перебування у жилому приміщенні особи порушує такі складові права власності, як володіння і користування одночасно.

Необхідно зазначити, що висновок про неможливість застосування позовної давності до негаторних позовів не ґрунтується на вимогах як ЖК Української РСР, так і ЦК України.

Запозичення практики судів сусідніх держав не завжди є обґрунтованим і доречним, оскільки при цьому необхідно зважати на правове регулювання на національному рівні, так як у деяких країнах цивільні кодекси містять пряме зазначення про неможливість застосування позовної давності до негаторних позовів на відміну від ЦК України, який такого посилання не містить.

Вказаний висновок було зроблено у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судовий захист права власності та інших речових прав». Однак вказана постанова пленуму не є нормативним актом і носить рекомендаційний характер.

Однак у статті 268 ЦК України наведено перелік вимог, на які не поширюється позовна давність. У частині другій вказаної статті обумовлена можливість визначення, встановлення законом інших вимог, на які не поширюється позовна давність.

У постанові відсутнє посилання на такий закон.

Суддя О. М. Ситнік