АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Херсон

справа № 654/3554/17

провадження № 22-ц/791/848/18

Апеляційний суд Херсонської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)ОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2,
ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області у складі судді Сіянка В.М. від 02 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, зазначаючи, що з 22 листопада 2003 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 06 липня 2015 року.

У період шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу проживають разом із матірю та перебувають на її утриманні.

За час шлюбу, 10 вересня 2005 року, з метою придбання будинку в інтересах сімї нею отримано від ОСОБА_8 у борг грошові кошти у розмірі 4 000 доларів США зі строком повернення до 2009 року, про що складено відповідну розписку.

За отримані кошти подружжям придбано будинок по вулиці Гагаріна, 39 у с. Долматівка, Голопристанського району, Херсонської області.

Також під час шлюбу було придбано рухоме майно скутер вартістю 10 000 грн.

Боргові зобовязання вона виконала після розлучення із відповідачем 14 грудня 2015 року, повернувши ОСОБА_8 свої особисті грошові кошти в сумі 3500 доларів США.

Посилаючись на те, що спірний будинок було придбано фактично за її особисті кошти, позивач просила суд з урахуванням інтересів малолітніх дітей, на утримання яких відповідач протягом тривалого періоду не сплачує аліментів, поділити майно подружжя у такий спосіб: за нею визнати право приватної власності на житловий будинок у с. Долматівка Голопристанського району Херсонської області, вул. Гагаріна, 39, за відповідачем визнати право приватної власності на скутер вартістю 10 000 грн. та стягнути з нього ? частину грошових коштів за борговою розпискою в сумі 2000 доларів США.

В процесі розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та, пославшись на те, що відповідач привласнив собі придбані нею у період шлюбних відносин за особисті кошти золоті вироби (ланцюжок вагою 8,43 гр. та кулон вагою 3,67 гр.) загальною вартістю 12 000 грн., просила суд також стягнути з ОСОБА_6 вартість зазначених прикрас в сумі 12 000 грн.

Рішенням суду від 02 квітня 2018 року позов задоволено частково та постановлено:

Поділити будинок № 39 по вул. Зоряна в с. Долматівка Голопристанського району Херсонської області разом з господарчими будівлями та спорудами, який перебував у спільній сумісній власності сторін наступним чином: визнати за ОСОБА_5 та за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частку будинку № 39 по вул. Зоряна в с.Долматівка Голопристанського району Херсонської області разом з господарчими будівлями та спорудами кожному в ідеальних частках.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 400 грн. понесених судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований по вул. Зоряна, 39 в с. Долматівка Голопристанського району Херсонської області, стягнути з ОСОБА_6 1/2 частину грошових кощтів за борговою розпискою в сумі 2000 доларів США та кошти в сумі 12 000 грн. за привласнення золотих прикрас, зазначаючи, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо поділу майна подружжя у визначений судом спосіб не відповідають обставинам справи, наданим доказам, та зроблені без врахування положень ст. 57 СК України.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_6 доводи скарги не визнав, висновки суду вважає правильними та обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.351 ЦПК України судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно із пунктом 8 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Враховуючи, що наразі апеляційні суди в апеляційних округах не утворені, справа підлягає перегляду в апеляційному порядку Апеляційним судом Херсонської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Голопристанський районний суд Херсонської області, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновок суду про часткове задоволення позову мотивовано тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів, як на підтвердження права особистої приватної власності на набутий в період зареєстрованого шлюбу із відповідачем будинок, так і факту заволодіння (привласнення) ним належних їй золотих прикрас та наявності у нього зобовязань щодо повернення боргу за виданою нею борговою розпискою.

В процесі розгляду справи суд встановив, що з 22 листопада 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 06.07.2015 року. Судове рішення набрало законної сили.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є батьками малолітніх дітей: ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання ними шлюбу проживають разом з матірю.

На підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Долматівської сільської ради Голопристанського району Херсонської області 25 вересня 2008 року, ОСОБА_6 належить на праві власності житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, який розташований в с.Долматівка Голопристанського району Херсонської області по вул. Гагаріна, 39. В лютому 2016 року вулиця Гагаріна перейменована на вулицю Зоряна.

Позивач вважає, що зазначений будинок належить їй на праві особистої приватної власності, оскільки він був придбаний хоча і в період зареєстрованого шлюбу з відповідачем, однак за отримані нею в позику грошові кошти, у поверненні яких позикодавцеві відповідач участі не приймав.

У підтвердження факту позики грошових коштів ОСОБА_5 надала суду видану нею 10 вересня 2005 року боргову розписку про отримання від ОСОБА_8 в борг грошових коштів у сумі 4000 доларів США для придбання будинку, розташованого по вул.Гагаріна, 39 в с. Долматівка, які вона зобовязалася повернути до 10 вересня 2009 року.

Як стверджує позивач, повернення позичених грошових коштів відбулося 14 грудня 2015 року (після розірвання шлюбу з відповідачем), про що Кузнецова (вона ж ОСОБА_8) Н.П. видала розписку, якою підтвердила отримання від ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 3500 доларів США, які вона брала в борг 10.09.2005року для купівлі будинку.

Відповідач свою обізнаність щодо укладення позивачем наведеного договору позики заперечує, як заперечує і факт використання позичених грошових коштів для придбання спірного будинку, зазначивши про те, що він був придбаний у вересні 2005 року у ОСОБА_11, внука первісного власника будинку-Пасечник О.Л., яка на той час померла, без оформлення будь-яких угод через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, за спільні грошові кошти подружжя в сумі 5000 гривень.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Наведена правова позиція щодо застосування ст. ст. 57, 60 СК України викладена в постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року, справа №6-2641 цс 15.

Заперечуючи участь відповідача коштами у придбанні спірного будинку, позивач джерелом набуття зазначає укладений нею 10.09.2005 року договір позики.

Відповідно до положень ст.65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Враховуючи, що грошові кошти в сумі 4000 доларів США є цінним майном, згода відповідача на укладення позивачем договору позики цих грошових коштів в інтересах сімї мала бути подана письмово.

Оскільки ОСОБА_6 на укладення ОСОБА_5 договору позики письмової згоди не надавав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав вважати, що укладений позивачем договір позики створив для нього обовязки щодо виконання його умов.

Не доведено позивачем і факт використання одержаних нею за договором позики грошових коштів в інтересах сімї, зокрема на придбання спірного будинку.

Так, відповідно до діючого за станом на вересень 2005 року цивільного законодавства ( час, на який обидві сторони вказують як на час придбання будинку на умовах договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_11А.) договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст.657 ЦК України в редакції Закону №435-IY).

При цьому певна грошова сума, яку покупець зобовязується сплатити за придбане нерухоме майно (ціна товару) є істотною умовою договору.

У спірних правовідносинах сторони визнають ту обставину, що будинок придбано ними за договором купівлі-продажу, однак вимога закону про нотаріальне посвідчення договору ними не дотримана і належний доказ про ціну будинку відсутній, в той час, як відповідач надав суду письмову розписку продавця ОСОБА_11, в якій останній зазначає про відчуження спірного нерухомого майна за 5000 гривень.

Викладена в розписці інформація, як і сама розписка, позивачем не спростована.

З огляду на встановлені судом обставини справи та те, що факт придбання спірного будинку за кошти, які належали їй особисто позивач не довела, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про те, що спірний будинок належить сторонам на праві спільної сумісної власності правильним та обґрунтованим.

Висновок суду щодо розміру часток кожного із сторін в будинку відповідають вимогам ст.70 СК України, згідно з якою у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Домовленість сторін щодо іншого розміру часток майна відсутня, шлюбний договір ними не укладався.

Згідно із ч.2 ст.70 СК України, яку позивач просила застосувати при вирішенні даного позову як підставу для відступлення від засади рівності часток подружжя, таке відступлення можливе за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Оскільки обставини, визначені наведеною нормою матеріального права як підстава для відступлення від засади рівності часток подружжя, позивачем не доведені, в тому числі не підтверджено доказами факти щодо привласнення відповідачем золотих прикрас вартістю 12 000гривень, або ж витрачання ним грошових коштів, які позивач ніби то надсилала йому з місця роботи за межами України, на шкоду інтересам сімї, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у наведеній частині.

При цьому колегія суддів звертає увагу на суперечність вимог позивача щодо відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя та визнання за нею права власності на весь будинок з одночасним стягненням з відповідача грошових коштів за борговою розпискою, які за доводами позивача були використані для придбання спірного нерухомого майна.

На думку колегії суддів, висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів та нормам сімейного і цивільного законодавства, що регулюють спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, доводи заявника про те, що суд необґрунтовано не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_8, яка підтвердила, що під час складання боргової розписки позивачем та отримання від неї позики був присутнім і відповідач, що свідчить про його обізнаність та згоду на отримання грошових коштів в сумі 4000 доларів США для придбання будинку, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як уже зазначалося вище, закон вимагає підтвердження згоди другого з подружжя для укладення угоди одним із подружжя письмово поданою заявою, яка у спірних правовідносинах відсутня, а факт перебування відповідача у день видачі боргової розписки за місцем її видачі спростований показаннями допитаного судом свідка ОСОБА_12, оцінка яких у сукупності з іншими доказами наведена судом у мотивувальній частині рішення.

Підстав для переоцінки доказів суд апеляційної інстанції не вбачає та вважає за необхідне зауважити, що видана ОСОБА_13 боргова розписка містить підписи як позикодавця та позичальника, так і свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, про допит яких судом позивач не заявляла та пояснити, чому згода відповідача на укладення нею договору позики у разі присутності при видачі боргової розписки не підтверджена його підписом на цій розписці в суді апеляційної інстанції не змогла, а неповідомлення останнього про проведення розрахунків із позичальником в грудні 2015 року пояснила тим, що після розірвання шлюбу сторони припинили будь-яке спілкування.

Необґрунтованим колегія суддів вважає також твердження позивача про те, що спірний будинок придбаний нею за кошти, які належали їй особисто та були отримані від продажу нерухомого майна, яке вона успадкувала після батьків, оскільки відповідно до наданих ОСОБА_5 документів спадщину вона отримала після матері ОСОБА_16, яка померла 17 лютого 2012 року, в той час як спірний будинок був придбаний у вересня 2005 року. Договір завдатку з метою забезпечення виконання зобовязань за договором купівлі-продажу успадкованого житлового будинку позивач уклала 20 березня 2013 року та отримала від покупця грошові кошти в сумі еквівалентній 1000 доларів США. Вартість будинку сторони визначили в сумі еквівалентній 8000 доларів США та обумовили, що ця сума повинна бути виплаченою покупцем продавцю до 20 травня 2013 року в момент укладення договору купівлі-продажу.

Дату укладення угоди про відчуження успадкованого житлового будинку позивач не назвала, однак і не спростувала, що ця дата не співпадає із визначеною договором завдатку датою.

Таким чином, наведені позивачем доводи з приводу як джерела набуття спірного майна, так і виконання нею боргових зобовязань є суперечливими та правильно оцінені судом першої інстанції при вирішенні даного спору.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судового рішення апеляційна скарга не містить.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_5 відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 674, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 02 квітня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

ОСОБА_3

Повний текст постанови складено 06 липня 2018 року

Суддя Л.В. Пузанова