ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 червня 2018 року

м. Київ

справа № 475/315/16-ц

провадження № 61-3682св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідач - Товариство з додатковою відповідальністю «Шляховий»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 8 липня 2016 року, ухвалене у складі головуючого судді Єгорової Н. І,. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Данилової О. О., Довжук Т. С., Коломієць В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулося з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Шляховий» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 29 285,55 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 14 квітня 1971 року працював у радгоспі «Шляховий» на різних посадах. З цього часу радгосп неодноразово змінював назву, організаційно-правову форму та з 2011 року є Товариством з додатковою відповідальністю «Шляховий» (далі - ТДВ «Шляховий»). 5 квітня 1996 року звільнений на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України у зв'язку з нез'явленням на роботу більше чотирьох місяців підряд.

Не будучи ознайомленим з наказом про звільнення, позивач продовжував працювати в товаристві до 31 грудня 1997 року. Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 3 червня 2015 року у справі № 475/734/14-ц, як вважає позивач, встановлено факт його роботи у товаристві до 31 грудня 1997 року.

За період роботи з 5 квітня 1996 року по 31 грудня 1997 року відповідач не виплатив йому заробітну плату в сумі 3 702,51 грн, яку вказаним рішенням суду стягнено з ВАТ «Шляховий» на користь позивача. Проте рішення Доманівського районного суду Миколаївської області суду від 3 червня 2015 року судом апеляційної інстанції скасовано і у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Позивач вважає, що факт його роботи у товаристві до 31 грудня 1997 року був встановлений рішенням суду, тому він доказуванню не підлягає.

Посилаючись на те, що звільнення з роботи є незаконним і при звільненні відповідач не провів виплату всіх належних йому сум, просив стягнути з ТДВ «Шляховий» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за 5 165 робочих днів з 5 квітня 1996 року по 25 квітня 2016 року (день звернення до суду) у розмірі 29 285, 55 грн та 20 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 8 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні виплачується у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум при звільненні, тобто при наявності заборгованості із заробітної плати. Але судом встановлено, що позивачу заробітна плата з червня 1995 року по квітень 1996 року не нараховувалася.

Встановлення факту роботи позивача у відповідача до 31 грудня 1997 року, законність ненарахування відповідачем заробітної плати позивачу за вказаний період та з моменту звільнення до 31 грудня 1997 року не є предметом даного судового розгляду, оскільки вимоги про стягнення заробітної плати за ці періоди позивачем не заявлені.

Доказів наявності заборгованості із заробітної плати (нарахованої, але не виплаченої заробітної плати) на момент звільнення з роботи 5 квітня 1996 року судом не здобуто.

За відсутності заборгованості з виплати заробітної плати на момент звільнення позивача підстави для передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності відповідача за затримку розрахунку при звільненні відсутні. Недоведення порушення трудових прав позивача при його звільненні є підставою для відмови у відшкодуванні моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його законність та обґрунтованість.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не виконали обов'язку щодо повного, всебічного та об'єктивного розгляду справи. Зокрема, не з'ясували причину невиплати позивачу заробітної плати з червня 1995 року по день звільнення 5 квітня 1996 року; не врахували, що відповідач, у порушення вимог законодавства про оплату праці, не здійснював облік робочого часу працівника з червня 1995 року по 31 грудня 1997 року, що призвело до ненарахування заробітної плати в цей період; не витребували у відповідача відомості про заробітну плату, документи про звільнення, довідку про роботу та середній заробіток; всупереч вимогам чинного законодавства поклали обов'язок доведення заборгованості із заробітної плати на працівника, який не має доступу до відповідних документів.

Суди не дали оцінку тому, що відповідно до статті 2 КЗпП України та статті 43 Конституції України громадяни мають право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом, і відповідач зобов'язаний довести суду наявність підстав для невиплати заробітної плати працівнику.

Суди безпідставно відмовили у відшкодуванні позивачу моральної шкоди, яка заподіяна позивачу у зв'язку з невиплатою заробітної плати.

Заявник зазначає, що порушення трудового законодавства підтверджується справою № 475/734/14-ц. Посилання судів на скасування рішення у цій справі та відмову у позові у зв'язку з пропуском строку звернення до суду є незаконним, оскільки з аналізу статей 47, 116, 117, 233 КЗпП України вбачається, що невиплата звільненому працівнику усіх належних сум при звільненні є триваючим порушенням, працівник може визначити кінцевий обсяг своїх вимог тільки в день проведення остаточного розрахунку, тому може звернутися до суду за вирішенням трудового спору, в тому числі з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у трьохмісячний строк, перебіг якого починається з дня повного розрахунку з працівником, а з вимогою про стягнення заробітної плати працівник може звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП України).

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працював в радгоспі «Шляховий», правонаступником якого є ТДВ «Шляховий», з 1971 року на різних посадах.

З червня 1995 року по квітень 1996 року роботодавець припинив нараховувати ОСОБА_4 заробітну плату.

Наказом № 9-к від 5 квітня 1996 року позивач звільнений з роботи на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України за нез'явлення на роботу більше 4 місяців підряд, що підтверджується записом у трудовій книжці.

У 2015 році ОСОБА_4 звернувся з позовом до ТДВ «Шляховий» про визнання незаконним вказаного звільнення, зміну дати та формулювання підстави звільнення на звільнений з 31 грудня 1997 року на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України, стягнення ненарахованої і невиплаченої заробітної плати у розмірі 3 702,51 грн та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 3 червня 2015 року у справі № 475/734/14-ц вказаний позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення позивача з 5 червня 1996 року на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України. Зобов'язано відповідача внести зміни в трудову книжку позивача щодо формулювання підстави та дати звільнення, зазначивши про його звільнення з 31 грудня 1997 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Стягнено з ВАТ «Шляховий» на користь позивача 3 702,51 грн ненарахованої та невиплаченої заробітної плати і 500 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2015 року рішення Доманівського районного суду від 3 червня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволені вказаного позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 26 серпня 2015 року залишено без змін.

Касаційний суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши вказані обставини справи, правильно застосували наведені норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Зокрема, відповідно до статті 117 КЗпП України, обов'язок виплатити працівникові середній заробіток покладається на роботодавця при затримці розрахунку при звільненні, тобто при наявності заборгованості із виплати заробітної плати.

Наявність підстав для нарахування позивачу заробітної плати за період з червня 1995 року по 31 грудня 1997 року та її розмір не є предметом цього судового розгляду, оскільки позивачем такі вимоги не заявлені. Відповідно до статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час вирішення справи, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За відсутності доказів затримки проведення розрахунку з позивачем при звільненні, касаційний суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Посилання заявника на те, що наявність заборгованості із заробітної плати за вказаний період встановлено рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 3 червня 2015 року у справі № 475/734/14-ц, є безпідставним, оскільки вказане рішення скасовано.

Твердження ОСОБА_4 про невиконання судами вимог ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування всіх обставин справи є необґрунтованим, оскільки суди попередніх інстанцій оцінили всі надані сторонами докази у їх сукупності та результати їх оцінки відобразили у відповідних рішеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що саме на роботодавця покладений обов'язок довести відсутність заборгованості із заробітної плати, правильні. ТДВ «Шляховий» надав суду докази відсутності заборгованості із виплати позивачеві заробітної плати, які позивач не спростував.

Посилання заявника на незаконність відмови у задоволенні його позову з підстав пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудових спорів є безпідставним, оскільки судові рішення мотивовані іншими підставами.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 8 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик