АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3413/18А Справа № 190/106/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Лихівської селищної ради Пятихатського району Дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус Пятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3, про встановлення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2018 року позивач звернувся до Пятихатського районного суду Дніпропетровської областіз позовом до Лихівської селищної ради П»ятихатського району дніпропетровської області, третя особа приватний нотаріус П»ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 14.06.2017 року помер його батько ОСОБА_4. Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок розташований по вул..Тараса Шевченка,буд.77 в смт.Лихівка, П»ятихатського району, Дніпропетровської області. За життя його батько склав заповіт яким заповів все своє майно, яке належало йому на праві приватної власності в тому числі і на будинок йому. 04.01.2018 року від звернувся до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, але постановою приватного нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом йому відмовлено, в зв2язку з пропуском 6-ти місячного строку. Просить встановити йому додатковий строк протягом 3-х місяців з моменту набрання судовим рішенням законної сили для подачі ним зави про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_4, померлого 14.06.2017 року. Вважає, що пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки дружина запевнила його, що звертатися до нотаріуса не потрібно, та він отримав у виконавчому комітеті Лихівської селищної ради П»ятихатського району Дніпропетровської області довідку про останнє місце проживання та реєстрації померлого батька та витяг зі спадкового реєстру про реєстрацію заповіту.

Рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В порядку пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про судоустрій і статус суддів від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті Голос України повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п.6 ст. 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів).

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

У судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження 04.11.1957 року народився ОСОБА_2, його батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_5. (а.с.7,33)

Згідно копії свідоцтва про смерть 14.06.2017 року в смт.Лихівка, Пятихатського району, Дніпропетровської області помер ОСОБА_4. (а.с.8,26)

Згідно копії свідоцтва про право особистої власності на будівництво від 31.05.1960 року на праві особистої власності буд.№76а по вул.Свердлова в смт.Лихівка П»ятихатського району Дніпропетровської області належить ОСОБА_4. (а.с.12)

Згідно копії заповіту від 03.07.1998 року за життя ОСОБА_4 заповів належний йому на праві особистої власності жилий будинок з господарчими будівлями, що розташований по вул..Свердлова,№75 в смт.Лихівка П»ятихатського району Дніпропетровської області і все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом буде мати право своєму синові кравченко ОСОБА_6. (а.с.9,31)

Згідно копії витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі від 09.08.2007 року до спадкового реєстру внесений реєстраційний запис заповіту - заповідач ОСОБА_4 (а.с.11,30)

Згідно копії постанови приватного нотаріуса Пятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_3 04.01.2018 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_4, померлого 14.06.2017 року, оскільки позивачем пропущено строк для прийняття спадщини.(а.с.10,36)

Згідно копії посвічення серії 3299013 від 05.04.1994 року позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (а.с.13).

Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини, при цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Таким чином, визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини не є «автоматичним», а можливе лише за наявності поважних причин, повязаних з суттєвими обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, необхідність звернення до нотаріуса та ін., то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Судом встановлено, що 21 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до виконавчого комітету Лихівської селищної ради П'ятихатського району Дніпропетровської області з проханням про надання довідок до П'ятихатської нотаріальної контори про місце проживання його померлого батька ОСОБА_4 та про наявність заповіту для подальшої подачі ним заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Виконавчим комітетом йому було видано такі довідки 21.07.2017 року вих. №307/02-21-17 та №308/02-21/17 відповідно.

Відповідно до статей 1220, 1222 ЦК України право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч. 1ст. 1269 ЦК). Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини особисто. Зі змісту п. 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 вбачається, що письмову заяву про прийняття спадщини та відмову від неї може бути надіслано поштою. Надіслання заяви про прийняття спадщини поштою передбачено п. 3.5. гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5

Аналізуючи матеріали справи та пояснення сторін, колегія зазначає, що на підтвердження поважності причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини до позовної заяви позивачем не надано докази, які свідчили б про причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. В позовній заяві про встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини від 24.01.2018 року, яку було надано до П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області позивач посилався як на підставу пропуску строку - розмова з дружиною, яка запевнила, що її знайомі оформляли спадщину в сільській раді, тому після смерті батька до нотаріуса звертатися не потрібно, оскільки повноваження оформлення спадщини делеговані територіальним громадам, тоді як в апеляціній скарзі позивач стверджує, що саме представниками селищної ради було повідомлено, що Лихівська селищна рада, здійснює такі повноваження.

В ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що громадянин ОСОБА_2, не звертався до виконавчого комітету Лихівської селищної ради саме із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свого батька.

Колегія вважає, що позивачем не доведено об'єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали йому у шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця подати заяву про прийняття спадщини.

З урахуванням вищезазначеного, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки у спадкоємця таких перешкод, повязаних з обєктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення цих дій, для подачі заяви по прийняття спадщини не було, а посилання позивача, що в період строку для подачі заяви про прийняття спадщини він звернувся до Лихівської селищної ради П»ятихатського району Дніпропетровської області для отримання довідок не свідчать про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини. Спадкоємець не скористався правом на прийняття спадщини, в зв»язку з чим положення ч.3 ст.1272ЦК України не застосовуються.

Вищевказані положення підтверджуються відповідними правовими висновками, викладеними в постановах Верховного суду України (постанова ВСУ по справі №6-85цс12 від 26.09.2012 року, постанова ВСУ по справі №6-1486цс15 від 04.11.2015 року).

Положеннями ст.12 ЦПК України, які закріплюють зміст принципу змагальності цивільного судочинства, передбачено, що учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно положень ч.ч.3,4ст.77 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Положення ст.81 ЦПК України встановлюють, що саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Ч.1 ст.84 ЦПК України передбачає, що учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Суд зазначає, що жодною особою, яка бере участь у справі, клопотання/заяви про витребування доказів до суду не надано, як і не зазначено жодною особою, яка бере участь у справі, про підстави для звільнення від доказування обставин, на які вони посилаються в обґрунтування вимог/заперечень.

Згідно до п.п.1,2 ч.1 ст.264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує такі питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Таким чином, оскільки позивач своєчасно із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4, до нотаріальної контори не звернувся, проте жодних належних та допустимих доказів щодо наявності поважних причин, повязаних з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в установлений законодавством строк не надано та в судовому розгляді не досліджено, суд вірно вважав заявлені позовні вимоги про визнання причин пропуску строку для прийняття спадщини поважними та визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини необґрунтованими, непідтвердженими дослідженими доказами, у звязку з чим обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

У відповідності до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявності в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 - 214 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та обєктивно зясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.П. Красвітна

ОСОБА_7