АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 536/332/17 Номер провадження 22-ц/786/1292/18Головуючий у 1-й інстанції Колотієвський О. О. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Абрамова П.С., Бутенко С.Б.,

За участю секретаря : Кальник А.М.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року в складі судді Колотієвського О.О. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Садівниче товариство «Відпочинок» про усунення перешкод у реалізації права на земельну ділянку та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Садівниче товариство «Відпочинок» про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому просив визнати дії відповідачів щодо порушення межі земельної ділянки, яка належить йому на праві приватної власності, незаконними та зобовязати відповідачів відновити межу земельної ділянки кадастровий номер :06:000:0513, яка розташована в межах садівничого товариства «Відпочинок» на території Рокитненської сільської ради Кременчуцького району , згідно опису меж, визначених у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 214735 від 04.10.2011 року між літерами «А» і «Г», відновивши огорожу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником земельної ділянки №39 в СТ «Відпочинок» з цільовим призначенням для ведення садівництва, частину якої в 2015 році самовільно захватили відповідачі шляхом вирубування дерев та перенесення огорожі вглиб його ділянки, що призвело до її зменшення на 68 кв.м.

Факт самовільного зайняття частини земельної ділянки №39 встановлено керівництвом СТ «Відпочинок» та висновком експертного земельно-технічного дослідження, проте відповідачі відмовляються в добровільному порядку відновити огорожу між земельними ділянками №39 та №40, постійно створюючи конфліктну ситуацію.

В травні 2017 року з зустрічним позовом про визнання недійсним та скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку до ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_2, яка просила визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №214735 від 04.10.2011 року.

Зустрічні вимоги обґрунтовані тим, що приватизація земельної ділянки №39, що належить ОСОБА_3 була проведена з порушенням земельного законодавства.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Садівниче товариство «Відпочинок» про усунення перешкод у реалізації права на земельну ділянку задоволено.

Визнано дії ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо порушення межі земельної ділянки для ведення садівництва кадастровий номер :06:000:0513, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 згідно Державного акта серії ЯЛ № 214735 від 04.10.2011 р. - незаконними та зобов'язано ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно відновити межу земельної ділянки для ведення садівництва, кадастровий номер :06:000:0513, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та розташована в межах садівничого товариства «Відпочинок» на території Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області - згідно опису меж, визначених у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 214735 від 04.10.2011 року між літерами «А» і «Г», відновивши огорожу.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 витрати повязані зі сплатою судового збору у сумі 640 грн., тобто по 320 грн. з кожного.

Задоволення позову ОСОБА_3 обґрунтоване доведеністю останнім факту порушення відповідачами як суміжними землекористувачами його права приватної власності на земельну ділянку №39 шляхом самовільного зміщення межі, що призвело до фактичного зменшення площі належної йому земельної ділянки.

Підстави відмови в задоволенні зустрічного позову вмотивовані відсутністю порушень з боку позивача ОСОБА_3 будь-яких прав та законних інтересів суміжних землевласників та дотриманням ним визначених законом положень при здійсненні приватизації земельної ділянки, наданої йому садівничим товариством «Відпочинок».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та прийняти нове, яким відхилити первісний позов та задовольнити її зустрічні вимоги.

Зокрема вказує на наявність в неї права користування земельною ділянкою №40 та доведеністю нею факту незаконного отримання земельної ділянки у власність (приватизації) ОСОБА_6

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає, за таких обставин.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 214735 від 04.10.2011 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,0834 га (кадастровий номер: :06:000:0513) із цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташованої за межами населеного пункту в Садівничому Товаристві «Відпочинок», Рокитненська сільська рада, Кременчуцький район, Полтавська область.

Належна ОСОБА_3 земельна ділянка має обліковий № 39 та межує з земельною ділянкою №40, користувачем якої є ОСОБА_2

Користувачем земельної ділянки №41, яка межує з ділянкою №40 та не має спільної межі з ділянкою №39, є батько ОСОБА_2 співвідповідач ОСОБА_5

Фактичним користувачем земельних ділянок №40 та №41 є ОСОБА_5

Згідно інформації наданої СТ «Відпочинок» ОСОБА_2 є користувачем земельної ділянки №40 з 2009 року, а ОСОБА_5 користувачем ділянки №41 з 1989 року.

Восени 2015 року суміжний користувач землі ОСОБА_5, зруйнувавши огорожу між належною позивачу ділянкою № 39 та ділянкою № 40 та зрубавши дерева, які знаходились впродовж межі між вказаними ділянками, самовільно переніс огорожу вглиб ділянки № 39 на 2 метри по всій довжині ділянки, яка становить 33,86 метра, чим здійснив самозахват належної позивачу на праві приватної власності частини земельної ділянки.

Факт здійснення переносу межі шляхом вирубки дерев та переносу паркану по всій довжині вглиб ділянки №39, відповідачами не заперечується, вони не вважають свої дії протиправними, наполягаючи на тому, що таким чином відновили дійсні межі належної їм земельної ділянки.

Зазначені дії по самовільному захвату частини земельної ділянки стали підставою для звернення власника земельної ділянки ОСОБА_3 до СТ «Відпочинок» із відповідною заявою від 15.07.2016 року.

Вказана заява була розглянута 18.09.2016 року на зборах СТ «Відпочинок», протокол зборів № 34 від 18.09.2016 р., які в межах своєї компетенції постановили відновити огорожу по межі приватизованої земельної ділянки № 39.

Внаслідок існуючих конфліктних відносин між власником земельної ділянки ОСОБА_3 та користувачем земельних ділянок №№ 40, 41 ОСОБА_5, останній відмовився виконувати рішення зборів членів садівничого товариства, продовжуючи користуватись частиною земельної ділянки позивача.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 16 ЦК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів судом, одним зх. яких є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо доведеності факту порушення прав ОСОБА_3, що виразилося в захопленні відповідачами частини його земельної ділянки, якого суд дійшов на підставі наданих доказів та показань свідків.

Так, згідно «Висновку експертного земельно-технічного дослідження № 15-17 від 25.02.2017 р.», встановлено та не оспорюється сторонами, що:

1.Фактична межа між земельною ділянкою для ведення садівництва кадастровий номер :06:000:0513, розташованою в межах садівничого товариства «Відпочинок» на території Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 та суміжною з нею земельною ділянкою ОСОБА_4 не відповідає даним, вказаним в державному акті на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:000:0513 серія ЯЛ № 214735 від 04.10.2011 р.

2.Фактична ширина земельної ділянки для ведення садівництва кадастровий номер :06:000:0513, розташованої в межах садівничого товариства «Відпочинок» на території Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 зі сторони дороги (від А до Б землі Служби автодоріг в Полтавській області) становить 21,28 м, що на 2,0 м менше, ніж вказано в державному акті на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:000:0513 серія ЯЛ № 214735 від 04.10.2011 р. Фактична ширина земельної ділянки для ведення садівництва кадастровий номер :06:000:0513, розташованої в межах садівничого товариства «Відпочинок» на території Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 із тильної сторони (від Г до В землі СТ «Відпочинок») становить 23,25 м, що на 2,0 м менше, ніж вказано в державному акті на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:000:0513 серія ЯЛ № 214735 від 04.10.2011 р.

3.В результаті зміщення межі зі сторони земельної ділянки ОСОБА_4 в сторону земельної ділянки для ведення садівництва кадастровий номер :06:000:0513, розташованої в межах садівничого товариства «Відпочинок» на території Рокитненської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3, фактична площа земельної ділянки ОСОБА_3 зменшилась на 68 кв.м при порівнянні з даними, вказаними в державному акті на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:000:0513 серія ЯЛ № 214735 від 04.10.2011 р.

Тобто проведеним дослідженням встановлено факт зменшення земельної ділянки ОСОБА_3 зі сторони земельної ділянки ОСОБА_2, якою фактично користується її батько.

За змістом ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

В даному випадку, позивачем доведено факт самозахвату відповідачами частини належної йому земельної ділянки внаслідок зміщення межі вглиб його ділянки, що призвело до зменшення останньої на 68 кв.м. Одночасно, відповідачами не надано жодних доказів по спростуванню заявлених вимог та жодним чином не доведено обставин, якими вони заперечували позовні вимоги.

Так, фактично не заперечуючи здійснення переносу паркану вглиб ділянки №39, ОСОБА_5 наполягав на тому, що він лише відновив дійсні межі між їхніми суміжними ділянками. При цьому, відповідачами обрано способом процесуального захисту своїх прав та інтересів не спростування заявлених вимог та доведення своїх заперечень, а предявлення зустрічного позову про скасування належного позивачу державного акту на право приватної власності на землю.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вірно зазначив про відсутність правових підстав для скасування вказаного державного акту, пославшись при цьому на положення ст. 140 ЗК України та висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 року у справі № 6-57цс13.

Так право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України).

Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Посилання в заяві на те, що перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку міститься в статті 140 ЗК України й що він є вичерпним, не може бути визнано підставою для перегляду судового рішення, оскільки статтею 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Разом із тим у справі, яка переглядається, судом установлено, що відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі незаконного розпорядження органу місцевого самоврядування.

Рішення компетентного органу щодо видачі державного акту на земельну ділянку ОСОБА_3 не оскаржувалося, будь-яких підстав вважати його недійним чи протиправним не має, отже сама по собі вимога про скасування державного акту на право власності і на землю - не ґрунтується на законі, а відтак є безпідставною і вимога про припинення права власності позивача на земельну ділянку №39.

Крім того, будь-яких належних та допустимих доказів фактів порушень, допущених при приватизації належної позивачу земельної ділянки, відповідачами не надано.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо правомірності набуття позивачем права власності на земельну ділянку та недоведеністю відповідачем ОСОБА_2 обставин щодо порушень при проведенні її приватизації.

Апеляційна скарга не спростовує висновки суду першої інстанції та не містить посилань на обставини, з якими процесуальне законодавство повязує підстави для скасування чи зміни судового рішення.

Так, твердження ОСОБА_2 на те, що під час приватизації ОСОБА_6 земельної ділянки з нею як з суміжним землекористувачем не було узгоджено межі земельної ділянки, не заслуговує на увагу з огляду на норми ч. 5 ст. 35 ЗК України, згідно яких приватизація земельної ділянки громадянином - членом садівничого товариства здійснюється без згоди на те інших членів цього товариства.

Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з процедурою приватизації земельної ділянки членом садівничого товариства ОСОБА_3 При цьому, апеляційна скарга не містить посилань на нові докази, які б свідчили про порушення прав та інтересів самого апелянта як користувача земельною ділянкою № 40 діями ОСОБА_3

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 20 березня 2018 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 9 липня 2018 року.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1