АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1885/18 Справа № 202/3472/17 Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що він є приватним підприємцем. З 21 жовтня 2015 року по 31 січня 2017 року ОСОБА_3 перебував з ним у трудових відносинах, працюючі на посаді торгового представника.

Умовами трудового договору, укладеного між сторонами, передбачено обов'язок відповідача здійснювати діяльність щодо продажу товару (запчастин, матеріалів, обладнання). В силу специфіки своїх трудових обов'язків відповідач періодично власноруч отримував від нього товари з метою їх подальшої реалізації.

В період з 18 лютого 2016 року по 27 грудня 2016 року відповідач отримав від нього товарів вартістю на загальну суму 308 509, 69 грн., згідно видаткових накладних на переміщення товару: № 22 від 18 лютого 2016 року, № 28 від 25 лютого 2016 року, № 34 від 01 березня 2016 року, № 113 від 24 травня 2016 року, № 116 від 27 травня 2016 року, № 118 від 31 травня 2016 року, № 120 від 02 червня 2016 року, № 122 від 07 червня 2016 року, № 124 від 07 червня 2016 року, № 125 від 09 червня 2016 року, № 127 від 10 червня 2016 року, № 131 від 14 червня 2016 року, № 132 від 14 червня 2016 року, № 134 від 16 червня 2016 року, № 136 від 24 червня 2016 року, № 139 від 30 червня 2016 року, № 142 від 01 липня 2016 року, № 144 від 05 липня 2016 року, № 154 від 08 липня 2016 року, № 157 від 12 липня 2016 року, № 184 від 09 серпня 2016 року, № 200 від 23 серпня 2016 року, № 205 від 30 серпня 2016 року, № 230 від 20 вересня 2016 року, № 240 від 27 вересня 2016 року, № 244 від 30 вересня 2016 року, № 247 від 04 жовтня 2016 року, № 253 від 07 жовтня 2016 року, № 257 від 11 жовтня 2016 року, № 258 від 14 жовтня 2016 року, № 263 від 18 жовтня 2016 року, № 264 від 20 жовтня 2016 року, № 266 від 21 жовтня 2016 року, № 267 від 24 жовтня 2016 року, № 268 від 25 жовтня 2016 року, № 275 від 29 жовтня 2016 року, № 279 від 01 листопада 2016 року, № 280 від 01 листопада 2016 року, № 282 від 03 листопада 2016 року, № 283 від 04 листопада 2016 року, № 293 від 10 листопада 2016 року, № 298 від 18 листопада 2016 року, № 319 від 08 грудня 2016 року, № 320 від 09 грудня 2016 року, № 329 від 23 грудня 2016 року, № 330 від 27 грудня 2016 року. Кожна із зазначених накладних містить підпис відповідача, що підтверджує факт отримання ним товару в об'ємі та за ціною, зазначеними у накладних.

З 31 січня 2017 року відповідач припинив свою діяльність з реалізації продукції ФОП ОСОБА_2 на підставі власної заяви про звільнення від 30 січня 2017 року та наказу ФОП ОСОБА_2 № 2У від 31 січня 2017 року.

Відповідно до акту внутрішньої перевірки ФОП ОСОБА_2 від 10 лютого 2017 року, отриманий за вказаними накладними товар чи грошові кошти від його продажу відповідачем ФОП ОСОБА_2 не передавалися. Неодноразові усні звернення до відповідача із вимогами про повернення товару або грошових коштів були ним проігноровані. У зв'язку із чим, 15 травня 2017 року направив відповідачеві письмову вимогу про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі вартості товару - 308 509,69 грн., або про повернення товару, яка також була проігнорована відповідачем.

На підставі викладеного просив стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 308 509,69 грн., судові витрати у справі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведені фактичні втрати, розмір заподіяної відповідачем матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ФОП ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, а не на нормах діючого законодавства, суд ухилився від процесуального обов'язку роз'яснити йому право на заявлення товарознавчої експертизи для визначення розміру збитків, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

15 березня 2018 року до апеляційного суду Дніпропетровської області надійшов відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2

Відзив мотивовано тим, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки між сторонами не було укладено договору про матеріальну відповідальність, крім того, ніяких інструкцій чи роз'яснень про свої права та обов'язки при виконанні роботи, він не отримував.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що відповідно до укладеного 20 жовтня 2015 року між сторонами трудового договору, на підставі наказу позивача № 4-п від 20 жовтня 2015 року, ОСОБА_3 працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді торгового представника.

Предметом діяльності позивача є оптово-роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів.

Відповідно до наказу ФОП ОСОБА_2 № 2У від 31 січня 2017 року, ОСОБА_3 звільнений із займаної посади торгового представника на підставі статті 36 КЗпП за згодою сторін (а.с. 9).

10 лютого 2017 року ФОП ОСОБА_2 та його товарознавцем ОСОБА_4 була проведена внутрішня перевірка товарно-матеріальних цінностей, в результаті якої було виявлено, що товар на загальну суму 308 509,69 грн., отриманий звільненим ОСОБА_3 згідно разових документів - накладних на переміщення, ФОП ОСОБА_2 повернуто не було, кошти від продажу вказаних товарів ОСОБА_3 не передавалися.

15 травня 2017 року ФОП ОСОБА_2 відповідачеві була направлена письмова вимога про добровільне відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 308 509,69 грн.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (пункт 1).

Згідно з частиною 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

За приписами ст. 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу

Оскільки, в трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган ( 138 КЗпП України ).

Таким чином, судом першої інстанції вірно зазначено, що оскільки доказів вини відповідача у виявленій недостачі не надано та не встановлено, які дії (бездіяльність) останнього призвели до недостачі та не зазначено причинний зв'язок між діями та недостачею, підстави для відшкодування шкоди відповідачем, відсутні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції ухилився від процесуального обов'язку роз'яснити позивачеві право на заявлення товарознавчої експертизи для визначення розміру збитків, не заслуговують на увагу та спростовується положеннями ч.3 ст.12 ЦПК України, ч.7 ст.81 ЦПК України, ч.2 ст.83 ЦПК України у розумінні положень яких процесуальний обов'язок доказування підстави, якими обґрунтовані позовні вимоги покладений на позивача, тоді як суд не може збирати докази.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях, а не на нормах законодавства, не заслуговують на увагу, оскільки належним чином не обґрунтовані, надумані та не мають правового значення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров