Постанова

Іменем України

16 липня 2018 року

м. Київ

справа № 296/10877/16-ц

провадження № 61-16435 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6;

відповідач -комунальне підприємство «Житомирський міський центр земельних відносин»;

треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9;

представник ОСОБА_7 - ОСОБА_10;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2018 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М., Борисюка Р. М., Микитюк О. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Житомирський міський центр земельних відносин» (далі - КП «Житомирський міський центр земельних відносин»), треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання протоколу встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки, актів відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що вона є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, яка є суміжною із земельними ділянками по АДРЕСА_1, що перебувають у власності ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору дарування.

Вказувала, що при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у натурі (на місцевості) у протоколі встановлення та узгодження зовнішніх меж та актах відновлення меж у натурі було підроблено її підпис як власника суміжної земельної ділянки, що підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 вересня 2016 року № 1/2836, проведеної Житомирським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_11 просила суд визнати недійсними: протокол встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 23 грудня 2010 року, складений КП «Житомирський міський центр земельних відносин» щодо земельної ділянки ОСОБА_8, ОСОБА_7, площею 0,0636 га, по АДРЕСА_1; акт про відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року, складений КП «Житомирський міський центр земельних відносин» щодо земельної ділянки ОСОБА_8, площею 0,0275 га, по АДРЕСА_1; акт про відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року, складений КП «Житомирський міський центр земельних відносин» щодо земельної ділянки ОСОБА_7, площею 0,0121 га, по АДРЕСА_1; акт про відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року, складений КП «Житомирський міський центр земельних відносин» щодо земельної ділянки ОСОБА_7, площею 0,0044 га, по АДРЕСА_1.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 1 листопада 2017 року у складі судді Бондарчука В. В. позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсними протокол встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 23 грудня 2010 року, складений КП «Житомирський міський центр земельних відносин» щодо земельної ділянки ОСОБА_8, ОСОБА_7, площею 0,0636 га, по АДРЕСА_1; акт про відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року, складений КП «Житомирський міський центр земельних відносин» щодо земельної ділянки ОСОБА_8, площею 0,0275 га, по АДРЕСА_1; акт про відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року, складений КП «Житомирський міський центр земельних відносин» щодо земельної ділянки ОСОБА_7, площею 0,0275 га, по АДРЕСА_1; акт про відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року, складений КП «Житомирський міський центр земельних відносин» щодо земельної ділянки ОСОБА_7, площею 0,0044 га, по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що порядок встановлення меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженого наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376. Зокрема, відповідно до пункту 3.12 зазначеної Інструкції, закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувачів) земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками складається акт прийому-передачі межових знаків на зберігання, який містить підписи суміжних землевласників (землекористувачів), а позивачка довела, що її підписи в протоколі від 23 грудня 2010 рокута актах від 1 червня 2011 року є підробленими, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 16 вересня 2016 року.

Тобто, протокол від 23 грудня 2010 року та акти про відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року було складено відповідачем з порушенням прав позивача як власника суміжної земельної ділянки, а видані на їх основі державні акти на право приватної власності на землю, розроблені на підставі технічної документації із землеустрою, яка була складена з процедурними порушеннями погодження меж суміжних землевласників та на підставі підроблених документів.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_12 задоволено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 1 листопада 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за змістом частини першої статті 155 ЗК України недійсним у судовому порядку може бути визнаний акт, виданий органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою.

Тобто, визнання недійсними спірних протоколу та актів не може бути предметом судового розгляду, оскільки за своїм змістом вони не є правовстановлюючими документами, які тягнуть за собою наслідки у вигляді виникнення, існування чи припинення прав та обов'язків, як позивачки, так і суміжних із нею землекористувачів щодо належних їм на праві власності земельних ділянок. Відповідно до Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376, зазначені документи входять лише до переліку необхідних матеріалів при виготовленні технічної документації щодо передачі у власність громадянам конкретних земельних ділянок, а тому не можуть бути об'єктом самостійного оскарження у суді.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, просила скасувати постанову апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час виготовлення технічної документації без її відома було змінено межу між належною їй земельною ділянкою та суміжною земельною ділянкою, власниками якої є ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, та підроблено її підпис у протоколі встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки, актах відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання. Вважала, що апеляційний суд помилково застосував до спірних правовідносин частину першу статті 155 ЗК України, згідно з якою в судовому порядку може бути оскаржено лише акт, виданий органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування. Зазначала, що згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема визнання угоди недійсною, застосування інших, передбачених законом, способів. Протокол встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки та акти відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання не є правовстановлюючими документами в розумінні ЦК України, але протокол та акти є документами, які породжують цивільні права та обов'язки, оскільки мають ознаки правочину (статті 202-207 ЦК України). Отже, для підписання протоколу та актів вона, як суміжний землекористувач, повинна була мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; її волевиявлення мало б бути вільним і відповідати внутрішній волі; для протоколу та актів встановлена законом форма; підписання протоколу та актів спрямовані на реальне настання правових наслідків, тобто для отримання особами державних актів на право приватної власності на землю, проте вона такої згоди не давала, оспорювані нею акти та протокол не підписувала.

У липні 2018 року ОСОБА_7 подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувана постанова апеляційного суду є законною та обґрунтованою. Зазначав, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 1 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. від 19 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - КП «Житомирський міський центр земельних відносин», про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні майном відмовлено. Підставою позову була підробка підпису ОСОБА_4 в протоколі та актах відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання.

Також посилався на те, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2018 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третя особа - інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області, про знесення самочинного будівництва, відшкодування матеріальної та моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про знесення самочинного будівництва, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, відшкодування моральної шкоди відмовлено. Тобто позови ОСОБА_4 щодо порушення її прав при оформленні державних актів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судами розглядалися неодноразово, проте порушень її прав не встановлено.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувану постанову апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, зокрема шляхом визнання правочину недійсним.

За змістом частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши положення статей 152, 155 ЗК України, а також положення Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376, дійшов правильного висновку про те, що визнання недійсними протоколу встановлення та узгодження зовнішніх меж від 23 грудня 2010 року та актів про відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року не може бути предметом судового розгляду, оскільки за своїм змістом вони не є правовстановлюючими документами, які тягнуть за собою наслідки у вигляді виникнення, існування чи припинення прав та обов'язків, як позивачки, так і суміжних із нею землекористувачів щодо належних їм на праві власності земельних ділянок.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що вказані документи входять до переліку необхідних матеріалів при виготовленні технічної документації щодо передачі у власність громадянам конкретних земельних ділянок, а тому не можуть бути об'єктом самостійного оскарження у суді. А інших вимог щодо захисту порушених земельних прав позивачкою у цій справі не заявлено, державний акт про право приватної власності на земельну ділянку у цій справі не оскаржено.

Посилання касаційної скарги на те, що оскаржувані протокол встановлення та узгодження зовнішніх меж від 23 грудня 2010 року та акти про відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року порушують права позивачки безпідставні, оскільки як убачається із матеріалів справи позивачка неодноразово зверталася до суду із позовами за захистом своїх прав з посиланням на підробку її підпису в протоколі встановлення та узгодження зовнішніх меж від 23 грудня 2010 року та актах про відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 1 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12 січня 2017 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - КП «Житомирський міський центр земельних відносин», про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та усунення перешкод у користуванні майном відмовлено.

Таким чином, ОСОБА_7, який є власником земельної ділянки площею 0,0275 га по АДРЕСА_1, та ОСОБА_8, яка є власником земельної ділянки площею 0,0121 га по АДРЕСА_1, набули право власності на вказані земельні ділянки відповідно до вимог чинного на час поділу земельної ділянки земельного законодавства України.

Також рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 30 травня 2018 року, що набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третя особа - інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області, про знесення самочинного будівництва, відшкодування матеріальної та моральної шкоди та за зустрічним позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про знесення самочинного будівництва, усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Згідно з частиною п'ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані протокол встановлення та узгодження зовнішніх меж від 23 грудня 2010 року та акти про відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та прийому-передачі межових знаків на зберігання від 1 червня 2011 року по суті є правочинами безпідставні, так як зазначені документи за своїм змістом не є правочинами, оскільки вони не спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України).

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність оскаржуваного судового рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк