Провадження № 22-ц/780/2632/18 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю. О.
Категорія 18 26.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 липня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

за участю секретаря: Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції Київської області, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 16248 від 07.08.2017 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що 07.08.2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. вчинено виконавчий напис за №16248, згідно якого запропоновано задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у розмірі 842 498,27 грн., які складаються із суми заборгованості за кредитом у розмірі 341 567,59 грн. та суми заборгованості по відсотках у розмірі 483 930,68 грн. Даний виконавчий напис, на думку позивача, не підлягає виконанню, оскільки виданий на підставі документів, що не підтверджують безспірності вимог банку, крім того, ПАТ «Укрсоцбанк» пропущено строк, на протязі якого він міг звернутися із заявою про вчинення виконавчого напису, що, зокрема, вбачається з рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року, яким відмовлено в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в зв'язку з пропуском строків звернення з позовом до суду.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2018 року позов задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 07 серпня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 16248.

Стягнуто з ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_2 понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 960,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ПАТ «Укрсоцбанк» подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухваливши по справі нове рішення про залишення позову ОСОБА_2 без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просив суд залишити апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» без задоволення, а рішення суду без змін, як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання учасники процесу, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, не з'явились, однак їхня неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги ПАТ «Укрсоцбанк», колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, з чим погоджується і колегія суддів, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. із заявою про вчинення виконавчого напису, в якій просив звернути стягнення на предмет іпотеки - дачний будинок, загальною площею 456,6 кв.м., який знаходиться на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області в садово-городньому товаристві «Джерела», по вул. Джерельній, під №3 та на земельну ділянку, площею 0,1200 га, кадастровий номер: :01:027:0238 за тією ж адресою, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки, задовольнити частину вимог стягувача у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання боржником ОСОБА_2 умов кредитного договору за період з 10 червня 2014 року по 10 березня 2017 року, а саме: у розмірі 842 498,27 грн., яка складається із суми заборгованості за кредитом в розмірі 341 567,59 грн. та суми заборгованості по відсотках у розмірі 483 930,68 грн. (а.с.81-82).

07 серпня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. на підставі заяви ПАТ «Укрсоцбанк» та доданих до неї матеріалів вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки та часткове задоволення за рахунок цього вимог банку про стягнення заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання боржником ОСОБА_2 своїх зобов'язань по договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 11 квітня 2008 року. Виконавчий напис зареєстровано в реєстрі під №16248 (а.с.80).

09 жовтня 2017 року державним виконавцем Білоцерківського РВ ДВС ГТУЮ у Київській області Левенець Є.С. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису №16248, виданого 07.08.2017 року приватним нотаріусом Чуловським В.А. (а.с.6).

Судом також встановлено, що у квітні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 142 151,15 грн., яка утворилася станом на 20 січня 2016 року.

20 вересня 2016 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення по справі №357/4703/16 ц за позовом ПАТ „Укрсоцбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №385/58/08-Пі від 11.04.2008 року, яким відмовлено у задоволенні позову з підстав спливу позовної давності за основною та додатковими вимогами (а.с.7-9).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» відхилено, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 вересня 2016 року залишено без змін.

15 березня 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відкрито касаційне провадження за скаргою ПАТ «Укрсоцбанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області та ухвалу апеляційного суду Київської області, за наслідками розгляду якої ВССУ відхилив касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» та залишив в силі рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

Під час розгляду справи за позовом ПАТ „Укрсоцбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором судом було встановлено, що 12.01.2010 року Банк скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту та заборгованості, направивши про це письмову вимогу боржнику, змінивши таким чином строк виконання основного зобов'язання. Тобто, початок перебігу позовної давності розпочався з 01 березня 2010 року. Судовим рішенням по даній справі також було встановлено, що позичальник ОСОБА_2 останній платіж вніс 17.02.2009 року, що підтверджується наданими позивачем розрахунками.

Відповідно до ст.78 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Як передбачено п.3.1., 3.2. Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Відповідно до п.2-2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов»язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Згідно роз'яснень, наданих судам у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 31 січня 1992 року «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ, пов'язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 34, 36, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується документами, передбаченими затвердженим постановою Ради Міністрів України від 12 жовтня 1976 року N 483 Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів державних нотаріальних контор (з наступними змінами), і за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у випадках, коли законом встановлено інший строк давності - не минув цей строк. (Абзац перший пункту 13 із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N2 від 13.01.1995 року, N12 від 01.11.1996 року).

Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод» кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов»язків цивільного характеру.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Таким чином, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення, як і на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати та бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Разом з тим, безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов'язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом з том, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17.

Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України, а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Як зазначив Верховний Суд України у своїх постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та від 30 вересня 2015 року у справі № 3-374гс15, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Враховуючи викладене, боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду.

За таких обставин сплив позовної давності за вимогами кредитора, який відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові, означає, що вже жодна вимога не підлягає примусовому здійсненню за будь-якого розгляду суперечки, порушеної після цього моменту.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі № 6-243цс14, постанові Вищого Господарського суду України від 09.12.2014 року у справі №910/14754/14, постанові Вищого Господарського суду України від 12.01.2015 року у справі №910/14759/14, постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 6-311 цс 16.

Зважаючи на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, по справі за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості встановлено, що банк, надіславши 12.01.2010 року ОСОБА_2 вимогу про дострокове погашення заборгованості, змінив строк виконання основного зобов'язання, саме з цього моменту і лише на протязі трьох років нотаріус мав право вчинити виконавчий напис за відповідною заявою ПАТ «Укрсоцбанк», в зв'язку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки приватний нотаріус при його вчиненні допустив порушення ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та п.п.3.1., 3.2. Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5.

Доводи апеляційної скарги про правомірність звернення банку до приватного нотаріуса та правомірність вчинення останнім виконавчого напису з тих підстав, що зобов'язання ОСОБА_2, як основне, так і забезпечувальне, перед ПАТ «Укрсоцбанк» не припинені, апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки ці доводи жодним чином не спростовують факту спливу визначеного законом строку, протягом якого нотаріус мав право вчинити виконавчий напис.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга ПАТ «Укрсоцбанк» не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ПАТ «Укрсоцбанк» без задоволення.

Керуючись ст.ст. ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: