Справа № 299/1604/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 липня 2018 року м. Ужгород

апеляційний суд Закарпатської області у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Закарпатської області на рішення Виноградівського районного суду ухваленого 02 жовтня 2017 року головуючим суддею Надопта А.А. у справі за позовом Берегівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Пушкінської сільської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення збитків,

встановив:

У травні 2017 року Берегівська місцева прокуратура в інтересах держави в особі Пушкінівської сільської ради Виноградівського району звернулася до Виноградівського районного суду з позовом до відповідачів про стягнення з них в солідарному порядку збитків в розмірі 1.520.859,00 грн. за користування земельними ділянками.

В обґрунтування позову вказує, що рішенням другої сесії другого скликання Пушкінської сільської ради №16 від 30.05.2006р. відповідачам надано дозвіл для виготовлення технічної документації для передачі в оренду земельної ділянки в контурі №117 в межах с. Пушкіно, Виноградівського району на якій розміщені обєкти нерухомості відповідачів. В подальшому рішенням четвертої сесії другого скликання №38/41 від 04.10.2006р. у звязку з набуттям права власності на нерухоме майно (цегельний завод площею 5,2 га та консервний завод площею 1.2 га) виданих на фізичних осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, зобовязано відповідачів оформити договір оренди з правом викупу на вищезазначені земельні ділянки. Однак після прийняття рішень Пушкінської сільською радою, відповідачі не виготовили технічну документацію та не уклали договір оренди, а надалі здійснювали користування відповідними земельними ділянками без законної підстави, самовільно змінюють межові знаки та здійснюють забруднення відповідних земельних ділянок відходами від підприємницької діяльності.

При цьому судовими рішеннями було зобовязано відповідачів звернутися до Пушкінської сільської ради із заявою про надання (передачу) земельних ділянок для обслуговування цегельного і консервного заводів за адресою Виноградівський район, с. Пушкіно, вул. Гайдара, б/н, в оренду чи власність; зобовязано виготовити документацію із землеустрою на дані земельні ділянки для обслуговування цегельного і консервного заводів; зобовязано укласти із Пушкінською сільською радою договір оренди вказаних земельних ділянок або звернутись із заявою про винесення рішення щодо затвердження матеріалів землеустрою та надання земель у власність.

Проте такі судові рішення відповідачами так і не були виконані.

Лише рішенням №11 Пушкінської сільської ради від 15.12.2010р. розглянуто колективну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про надання їм земельну ділянку у спільне сумісне користування орієнтовною площею 3,4 га в оренду для обслуговування будівель цегельного заводу. Вказаним рішенням вирішено надати дозвіл громадянам ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у спільне сумісне користування для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 3,4 га в контурі №111 строком на 49 років, виготовлений проект землеустрою подати на розгляд та погодження комісії з питань повязаних з погодження документації із землеустрою для подальшого укладення договору оренди. Однак, договір оренди так і не був укладений.

На підставі наведеного прокурор вважає, що відповідачі незаконно використовують земельні ділянки загальною площею 13,299 га в с. Пушкіно по вул. Гайдара, б/н, кошти за використання землі у період з 01.01.2014р. по 31.12.2016р. в бюджет сільської ради не сплачували, чим заподіяли сільському бюджету збитків на суму 1 520 859,00 грн., що становить 3% від нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, які й просив стягнути з відповідачів солідарно.

Рішенням Виноградівського районного суду від 02.10.2017 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням прокуратура Закарпатської області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на помилковість висновку суду щодо неможливості покладення солідарного обовязку на відповідачів. Також суд помилково послався на відсутність доказів самовільного захоплення землі, оскільки з цих підстав позов не предявлявся. Також судом невірно встановлено, що при розрахунку збитків взято неправильну нормативно-грошову оцінку землі та застосовано невірний відсоток. Вважає, що комісія абсолютно вірно здійснила розрахунок завданих збитків.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції чинній з 15 грудня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до приписів ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

А згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що у власності відповідачів перебуває нерухоме майно, яке знаходиться на території Пушкінської сільської ради за адресою с. Пушкіно вул. Гайдара, б/н (контури №111 та №117), а саме: 1) одинадцять обєктів нерухомості (в комплексі МТФ) - навіс для сіна №1, навіс для сіна №2, будівля водокачки №2, склад для зерна №1, склад для зерна №2, будівля вівчарика, силосна яма , будівля вагової будки, будівля чотирьохрядного сараю, кукурудзо сушарка, будівля насосної; 2) девять обєктів нерухомості (в комплексі консервного заводу) - будівля трансформаторної, будівля пекарні, будівля складу, будівля кочегарки, будівля сторожової, будівля хімводоочистки, навіс (олійниця), будівля мельниці, будівля цеху; 3) чотири обєкти нерухомості (в комплексі цегельного заводу) - навіс сирцевого цеху, будівля насосної, будівля вбиральної, піч для випічки цегли з навісом (Т.1 а.с.47-107).

Рішенням 2-ої сесії 2-го скликання Пушкінської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 30.05.2006р. №16 надано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дозвіл для виготовлення техдокументації для передачі земельної ділянки, на якій знаходяться одинадцять обєктів нерухомого майна, в оренду (Т.1 а.с.35).

Рішенням 4-ої сесії 2-го скликання Пушкінської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 04.10.2006р. №38/41 у звязку з набуттям права власності на нерухоме майно (цегельний завод площею 5,2 га та консервний завод площею 1,02 га) зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оформити договір оренди з правом викупу на земельні ділянки площею 5,2 га та 1,2 га під відповідними обєктами нерухомості, які ними використовуються (Т.1 а.с.36).

Рішенням Виноградівського районного суду від 07.02.2008р. зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у місячний термін звернутися до Пушкінської сільської ради із заявою про надання земельних ділянок для обслуговування цегельного і консервного заводів за адресою: Виноградівський район, с.Пушкіно, вул. Гайдара, б/н. Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у прийнятний строк виготовити документацію із землеустрою на вказані земельні ділянки та у місячний термін з часу виготовлення такої укласти з Пушкінською сільською радою договір оренди (Т.1 а.с.24-26).

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 18.12.2008р. зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у місячний термін звернутися до Пушкінської сільської ради із заявою про надання земельних ділянок для обслуговування комплексу з одинадцяти обєктів нерухомості (контур №117 с.Пушкіно згідно плану населеного пункту) за адресою: Виноградівський район, с.Пушкіно, вул. Гайдара, б/н. Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у тримісячний термін виготовити документацію із землеустрою на вказані земельні ділянки та у місячний термін з часу виготовлення такої укласти з Пушкінською сільською радою договір оренди або купівлі-продажу земельної ділянки (Т.1 а.с.29-33).

Зазначені судові рішення набрали законної сили, однак відповідачами не виконані.

Рішенням 2-ої сесії 3-го скликання Пушкінської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 15.12.2010р. №11 надано ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дозвіл для виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду орієнтовною площею 3,4 га в контурі №111 на 49 років із земель запасу сільської ради для обслуговування будівель цегельного заводу (Т.1 а.с.41).

Разом з тим, технічна документація на вказані вище земельні ділянки відповідачами не виготовлена і такі не передавалися їм в оренду.

Берегівська місцева прокуратура звернулася у суд із позовом в інтересах держави в особі Пушкінської сільської ради про солідарне стягнення з відповідачів 1 520 859 грн. за користування у період з 2014 по 2016 рр. земельними ділянками площею 13,299 га. Позов обґрунтовано тим, що відповідачів фактично користуються такими земельними ділянками, на яких знаходиться належне їм нерухоме майно, однак договори оренди ними не укладено, внаслідок чого сільська рада не одержала доходи у вигляді орендної плати.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, позаяк він ґрунтується на матеріалах справи.

Та при цьому, апеляційний суд перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо підставності позову, зазначає наступне.

Так, статтею 206 ЗК України та статтею 2 Закону України «Про плату за землю» визначено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про плату за землю» передбачено, що за земельні ділянки, надані в оренду, справляється орендна плата.

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на який вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Таким чином, право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом підписання відповідного договору (оренди, емфітевзису, суперфіцію).

Статтею 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За приписами статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

ЗК України та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин є спеціальними до правовідносин щодо відшкодування збитків землевласникам та землекористувачам, у тому числі у вигляді неодержаних ними доходів.

Згідно із частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки (пункт «д» частини першої статті 156 ЗК України).

За змістом статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 1 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року №284 (далі - Порядок) власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні, зокрема, неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим невикористанням земельних ділянок.

Відповідно до пункту 3 Порядку відшкодуванню підлягають збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. При цьому неодержаний доход це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

З аналізу наведених норм вбачається, що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів позбавляє орендодавця права одержати дохід у вигляді орендної плати за землю, який він міг би отримувати, якби його право не було порушено.

Отже, у випадку неукладення договору оренди, суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені статтею 157 ЗК України та Порядком.

Оскільки відповідачі не уклали договір оренди щодо земельних ділянок під належним їм нерухомим майном, то орган місцевого самоврядування вправі ставити питання про відшкодування йому збитків у вигляді упущеної вигоди за період фактичного користування земельними ділянками без правовстановлюючих документів.

У той же час, для наявності підстав для задоволення даного позову, позивачем, крім його підставності, слід довести розмір збитків, які підлягають до стягнення, чого прокурором не зроблено, про що вірно вказав суд першої інстанції.

Так, на підтвердження розміру таких збитків, прокурор посилається на долучений до позовної заяви Акт комісії з питань землекористування, господарського та соціально-культурного розвитку Пушкінської сільської ради від 28.02.2017р. до якого додано «детальний розрахунок збитків» (а.с.15-23).

В той же час, як вірно зазначено судом першої інстанції, відповідно до Порядку, розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Тобто комісія, створена Пушкінською сільською радою, не має повноважень на визначення розміру збитків, що підлягають стягненню з відповідачів, а відтак вищевказаний Акт та розрахунок є недопустимим доказом в розумінні ст.78 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відхилив зазначенні докази та зважаючи на відсутність якихось інших доказів на підтвердження розміру збитків, відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовуються такого висновку суду першої інстанції.

Далі апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, прокурор ставить питання про солідарне стягнення з трьох відповідачів суми в розмірі 1 520 859 грн.

У відповідності до ст.541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

В обґрунтування саме солідарного стягнення з усіх трьох відповідачів суми збитків, прокурор посилається на те, що вищевказане нерухоме майно знаходиться у спільній власності відповідачів. Однак таке твердження не відповідає дійсності, оскільки спростовується матеріалами справи.

Так, з вищевказаних Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що таке нерухоме майно як навіс сирцевого цеху (в комплексі цегельного заводу) та будівля цеху (в комплексі консервного заводу) зареєстровано одноособово за відповідачем ОСОБА_4;

а нерухоме майно: будівля насосної (в комплексі цегельного заводу), будівля вбиральної (в комплексі цегельного заводу), піч для випічки цегли з навісом (в комплексі цегельного заводу) зареєстровано одноособово за відповідачем ОСОБА_3

Інше нерухоме майно спочатку (у 2006 році) дійсно було зареєстровано як спільна власність всіх трьох відповідачів. Однак 09.12.2011 року між всіма трьома відповідачами було укладено декілька договорів дарування в результаті яких: ОСОБА_4 став одноособовим власником навісу для сіна №1, навісу для сіна №2, будівлі водокачки №2, складу для зерна №1, складу для зерна №2 (у комплексі МТФ) та будівлі трансформаторної (в комплексі консервного заводу;

ОСОБА_2 став одноособовим власником чотирьохрядного сараю (у комплексі МТФ), а також будівлі пекарні, будівлі складу, будівлі кочегарки, будівлі сторожевої (в складі консервного заводу);

ОСОБА_3 став одноособовим власникомбудівлі вівчарика, силосної ями, будівлі вагової будки, будівлі насосної (у складі МТФ), а також будівлі хімводоочистки, навісу (олійниця), будівлі мельниці (у складі консервного заводу).

Тобто, на період з 2014 по 2016 роки, більшість будівель знаходилися у одноособовій власності відповідачів, та лише будівля кукурудзо-сушарки (у складі МТФ) залишилася у спільній власності всіх трьох відповідачів.

За таких обставин, відсутні підстави для покладення солідарного обовязку на трьох відповідачів за збитки вирахувані виходячи з площі всього масиву земель (13,299 га згідно позову).

При цьому, виходячи зі змісту ст.120 ЗК України, при набутті у одноособову власність певного конкретно визначеного нерухомого майна (будівлі), до такої особи переходить право користування земельною ділянкою, яка необхідна для обслуговування такого майна.

Розмір та конфігурація такої земельної ділянки визначається шляхом проведення експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо. Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, на підставі яких можна б було встановити розміри конкретних земельних ділянок, які необхідні для обслуговування кожного з обєктів нерухомості, що перебувають у одноособовій власності кожного з відповідачів.

Відсутні також докази щодо розміру земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування нерухомого майна, що залишилась у спільній власності.

Вказане унеможливлює індивідуалізувати міру відповідальності кожного з трьох відповідачів, та визначити у якому розмірі така відповідальність є солідарною.

Крім того з аналізу приписів ЗУ «Про оцінку земель» та ст.ст. 274, 288 ПК України базовою величиною для визначення розміру орендної плати за землю (що має вирішальне значення для можливості розрахунку збитків про стягнення яких предявлено позов) є нормативно-грошова оцінка відповідної земельної ділянки.

У відповідності до ст.20 ЗУ «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Прокурором до позову долучено лист управління Держеокадастру у Виноградівському районі за №69/86-17 від 25.01.2017р в якому зазначено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки в с. Пушкіно, вул. Головна, б/н складає 195,98 грн. за 1 кв.м. та в контурі 117 складає в сумі 179,64 грн. за 1 кв.м. (Т.1 а.с.12). Однак в даному листі не вказано станом на яку дату надано такі дані.

Натомість, відповідачами долучено три витяги з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки з яких слідує, що нормативно-грошова оцінка одного кв.м. земельної ділянки за адресою с. Пушкіно, вул. Гайдара, 13А (за твердженням позивача така знаходиться у контурі 111) станом на 2014, 2015, 2016 рр. становить відповідно 51,66 грн., 64,52 грн. та 92,41 грн. (Т.1 а.с.157-159).

Більше того, в процесі апеляційного розгляду прокурором надано додаткові пояснення в яких вказаний третій варіант ставок нормативно-грошових оцінок земельних ділянок за періоди 2014-2016 роки. При цьому не вказано звідки беруться відповідні цифри.

За таких обставин, неможливо достовірно встановити конкретні розміри ставок нормативно-грошових оцінок земельних ділянок у спірний період, що унеможливлює визначення правильного розміру збитків.

Узагальнюючи наведене, на думку апеляційного суду такий позов є недоведеним, позаяк не можливо встановити індивідуальну міру відповідальності кожного з трьох відповідачів. Та більше того, виходячи з матеріалів справи взагалі не можливо встановити загальний розмір збитків.

За таких обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову через недоведеність такого, а доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Таким чином, перевіривши дану апеляційну скаргу в межах її доводів, апеляційний суд вважає, що вона, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Виходячи з встановленого та керуючись вимогами статей 367, 374, 375, 381, 382 і 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

апеляційну скаргу прокурора Закарпатської області, залишити без задоволення.

Рішення Виноградівського районного суду від 02 жовтня 2017 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 20 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді