АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-4395/11 22-ц/774/1269/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 2-497/10

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2018 року, яке ухвалено суддею Багровою А.Г. об 11 годині 38 хвилин у місті Нікополі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 березня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2010 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення та визначення порядку користування квартирою.

Позов мотивовано тим, що позивач та відповідач є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Позивач навчалась у Дніпропетровській державній медичній академії в м. Дніпропетровськ з 2000 року по 2007 рік, у зв'язку з чим у квартирі не проживала.

В червні 2007 року ОСОБА_1 повернулась до м. Нікополя, однак відповідач відмовився надавати їй ключі від квартири та перешкоджає її вселенню.

Посилаючись на те, що вона, як співвласниця квартири, має право користуватись квартирою, просить суд вселити її у квартиру та визначити порядок користування квартирою: виділити ОСОБА_1 у користування кімнату, житловою площею 10,0 кв.м; виділити ОСОБА_2 у користування кімнату, житловою площею 17,0 кв.м.; кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, балкон, площею 0,8 кв.м., вбудовані шафи залишити у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2018 року позов задоволено.

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_4: виділено ОСОБА_1 у користування кімнату, житловою площею 11,9 кв.м; виділено ОСОБА_2 у користування кімнату, житловою площею 16,7 кв.м.; кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, балкон, площею 0,9 кв.м., вбудовані шафи залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 45 грн. 50 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Зокрема, судом не було взято до уваги, що кімната, площею 16,7 кв.м., яка виділена судом йому у користування, є прохідною і ОСОБА_1 для того щоб потрапити до приміщень, які залишено у спільному користуванні, необхідно пройти через його кімнату, а тому відповідач вважає, що рішенням суду було значно погіршено його житлові умови. Також відповідач звертає увагу суду на те, що площа кімнат, зазначена у позові, не відповідає площі кімнат, яку зазначено у рішенні суду та яка відповідає дійсності, що, на думку відповідача, свідчить про вихід суду за межі заявлених позовних вимог.

Крім того, відповідач зазначає, що позовні вимоги щодо наявності перешкод у користуванні квартирою є недоведеними та у нього взагалі є сумніви щодо обізнаності позивача про існування у суді даної справи.

Також, відповідач вважає, що до цих вимог позивачем пропущено позовну давність, а висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позовної давності є невірними.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що 03 вересня 2008 року позивач ОСОБА_1 змінила прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_2» (а.с.11).

Позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2, на підставі Свідоцтва про право власності від 05.01.1999 року, на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_3 (а.с.7,67-68,144-159), яка складається з 2-х кімнат, житловою площею 28,6 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 16,7 кв.м., 2-а кімната - 11,9 кв.м., кухні, площею 5,4 кв.м., ванної кімнати - 2,2 кв.м., вбиральні поєднаної - 0,9 кв.м., передпокою - 3,9 кв.м., балкону - 0,9кв.м., а загальна площа квартири 43,1 кв.м. (а.с. 43-46).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_3, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача в частині наявності у неї перешкод у користуванні власністю та наявність у зв'язку з цим підстав для усунення перешкод в користуванні власністю шляхом вселення в квартиру.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом.

Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2 ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивач ОСОБА_1 позбавлена права користування власністю у зв'язку з тривалим конфліктом з батьком та оспорення відповідачем ОСОБА_2 у судовому порядку правомірності набуття ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_3.

Так, судом першої інстанції вірно враховано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.08.2012 року, згідно якого ОСОБА_2 оспорював право ОСОБА_1 на її частку в квартирі (а.с. 67-68), рішення Нікопольського міськрайонного суду від 10.02.2016 року, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.03.2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.12.2016 року у цивільній справі, де предметом спору було оспорювання ОСОБА_2 приватизації спірної квартири ( (а.с. 144-159).

Крім того, ОСОБА_1 неодноразово зверталася до правоохоронних та виконавчих органів щодо протиправних дії батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 187-198), що свідчить про наявність між сторонами конфлікту з червня 2007 року та протилежного відповідачем не доведено.

Більш того, заявляючи про відсутність перешкод ОСОБА_1 у користуванні власністю, позивач даний позов не визнає та заперечує проти вселення позивача до квартири та встановлення між ним та донькою порядку користування спільною власністю, що вочевидь свідчить про наявність неприязних стосунків між сторонами та підтверджує доводи позивача, викладені в позовній заяві.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 можливо даний позов до суду не подавала є власними припущеннями позивача та не підтверджені жодним належним та допустимим доказом.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами апеляційної скарги щодо пропуску позивачем позовної давності, позивач ОСОБА_1, як власник власник квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, інших осіб без обмеження будь-якими строками.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині визначення між сторонами порядку користування квартирою АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з рівності часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності, та дійшов висновку, що запропонований позивачем порядок користування житлом у повній мірі відповідає принципу рівності прав співвласників та у повній мірі забезпечує житлові права кожного із співвласників.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Так, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У Рішенні Європейського Суду від 29 листопада 1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Нормою ч. 3 ст. 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, що містяться в п. 6 Постанови його Пленуму від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями квартири (кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_3 складається з 2-х кімнат, житловою площею 28,6 кв.м. (із яких кімната площею 16,7 кв.м. - прохідна, а кімната площею 11,9 кв.м. - відокремлена), кухні, площею 5,4 кв.м., ванної кімнати - 2,2 кв.м., вбиральні поєднаної - 0,9кв.м., передпокою - 3,9 кв.м., балкону - 0,9кв.м., а загальна площа квартири 43,1 кв.м. (а.с. 43-46).

Отже, визначений судом першої інстанції порядок користування квартирою та виділення у користування позивачу відокремленої кімнати, площею 11,9 кв.м., а відповідачу - прохідної кімнати, площею 16,7 кв.м., із залишенням у спільному користуванні підсобних приміщень (коридор, кухня, туалет, ванна кімната, вбиральня, балкон та вбудовані шафи), здійснений з відступленням від рівності часток співвласників та фактично надає позивачу ОСОБА_1 право користування всією квартирою (згідно технічного плану квартири вхід до кімнати, площею 11,9 кв.м., можливо здійснити лише через кімнату, площею 16,7 кв.м.) та порушить право відповідача ОСОБА_2 на власний розсуд користуватися належною йому на праві приватної спільної сумісної власності частиною спірної квартири, оскільки виділена йому кімната є прохідною та він не зможе користуватися нею одноособово.

З урахуванням того, що спірна квартира складається з двох кімнат різної площі, одна з яких є прохідною, щодо порядку користування якою сторони не можуть дійти згоди, колегія суддів приходить до висновку, що визначення порядку користування квартирою, який би в даному випадку у рівній мірі забезпечував права обох співвласників, є неможливим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо можливості встановлення порядку користування квартирою, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2018 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: