Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2115/18 Головуючий у 1-й інстанції: Варнавська Л.О..
Є.У.№ 333/7476/17 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом.В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що постановою Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 12 січня 2017 року визнано протиправними дії УПСЗН щодо недоплати йому разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 р., стягнуто з УПСЗН недоплачену разову грошову допомогу у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше сплачених, а також постановлено допустити негайне виконання рішення суду в межах стягнення суми за 1 місяць. Посилаючись на те, що судове рішення УПСЗН не виконало, належні йому до виплати суми не виплатило, чим завдало йому моральної шкоди, просив суд визнати дії УПСЗН неправомірними і стягнути Державної казначейської служби на його користь 30 000 грн. на її відшкодування.

Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Комунарському району щодо невиконання рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 12.01.2017 року у справі №333/7024/16-а.

Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити в частині збільшення суми моральної шкоди та задовольнити його позовні вимоги, стягнувши з Державної казначейської служби України 30 000 грн. Вважає, що визначена судом першої інстанції сума відшкодування не є достатньою для компенсації його моральних страждань.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, судове рішення - скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові з огляду на такі обставини.

За змістом ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково проданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частково задовольняючи позов, суд виходив з того, що невиконанням судового рішення позивачеві завдано моральної шкоди, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, постановив про стягнення з Державної казначейської служби 2000 грн. на відшкодування такої шкоди.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права, а тому з ними не можна погодитися.

Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання дій УПСЗН неправомірними, позивач, посилаючись на положення ст. 56 Конституції України, а також на ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України, зазначав, що невиконання відповідачами судового рішення в адміністративній справі про стягнення на його користь щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня, яка передбачена ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» завдало йому моральної шкоди.

Суд першої інстанції установивши, що судове рішення в адміністративній справі ще не виконано, погодився з доводами позивача щодо неправомірності дій УПСЗН.

Проте, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що порядок виконання судових рішень про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, визначається Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а також Постановою Кабінету Міністрів України №440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою».

Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разу відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч.2 ст.3 цього Закону стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду.

Порядком погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою, визначено механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Згідно із зазначеним Порядком заявник, тобто особа, на користь якої винесене судове рішення, подає до органу державної виконавчої служби заяву про виконання рішення з доданими копіями документів, в тому числі рішень суду, а орган державної виконавчої служби обліковує, визначає черговість виконання та передає рішення до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про неправомірність дій органів УПСЗН у зв'язку із невиконанням судового рішення про стягнення з останнього на користь ОСОБА_3 передбаченої ч.5 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» матеріальної допомоги.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що він у відповідності до вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Закону України «Про виконавче провадження» звертався до органу державної виконавчої служби із заявою про виконання судового рішення, орган державної виконавчої служби відкрив виконавче провадження, визначив черговість виконання та передав рішення до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, проте останні у передбачений законом спосіб судове рішення не виконали.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною другою п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов'язок по відшкодуванню шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння моральної шкоди, понесених моральних страждань, та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вину останнього в її заподіянні, розрахунок грошової суми компенсації тощо.

Зважаючи на те, що позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено порушення посадовими особами УПСЗН та Казначейської служби вимог Законів України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», «Про виконавче провадження», а також Постанови Кабінету Міністрів України №440 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішенням суду, виконання яких гарантується державою», передбачених законом підстав для висновку про неправомірність дій відповідачів, а від так і для покладання на них цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди за рахунок держави суд першої інстанції не мав.

За таких обставин оскаржуване рішення на підставі ст.ст.367 ч.4, 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у задоволенні позову.

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 про збільшення суми морального відшкодування задоволенню не підлягають з наведених вище підстав.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 квітня 2018 року по цій справі скасувати, позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуючий:

Судді: