Справа №: 272/643/17
Провадження № 2/272/18/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року

Андрушівський районний суд Житомирської області в складі :

головуючого судді Брагіна В.І.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1

з участю : представника позивача ОСОБА_2,відповідача ОСОБА_3,представника відповідача ОСОБА_4,розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Андрушівка цивільну справу № 272/643/17, провадження № 2/272/18/18 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, суд, -

встановив :

Позивач звернувся до Андрушівського районного суду Житомирської області з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 03 жовтня 2016 року помер її чоловік - ОСОБА_6. Через місяць після смерті чоловіка при перегляді документів вона знайшла розписку відповідача на отримання ним від її чоловіка - ОСОБА_6 31 січня 2012 року 200 000 гривень з умовою їх повернення до 31 січня 2013 року. Вона згадала, що її чоловік позичав кошти, але через тяжку хворобу чоловіка ніхто не слідкував за строками позовної давності. Вона є правонаступником її померлого чоловіка, що підтверджується копією свідоцтва про спадщину. Позивачка також зазначила в позовній заяві, що відповідно до розрахунку заборгованості (200000х4х0,03), сума боргу з урахуванням 3% річних від простроченої заборгованості за 4-ри роки становить 24000 гривень. Просить визнати причину пропуску строку позовної давності з поважних причин,поновити їй строк позовної давності для звернення до суду та стягнути на її користь з відповідача заборгованість за договором позики від 31 січня 2012 року у сумі 200000 гривень, 3% річних від простроченої заборгованості у сумі 24000 гривень, судові витрати по справі 2240 гривень, а всього - 226240 гривень.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю,обґрунтувавши його наведеними в позовній заяві обставинами. З приводу заяви про продовження строку позовної давності позивач пояснила, що нею пропущений строк позовної давності по поважній причині, адже її чоловік постійно хворів; вона постійно переймалася станом його здоровя, в 2015-2016 роках хвороба прогресувала, весь час витрачався на лікування чоловіка, і контроль за строками звернення до суду було втрачено; що після смерті чоловіка вона знайшла розписку відповідача і звернула увагу, що її чоловіком було пропущено строк звернення до суду по поважній причині; що вона, як єдиний спадкоємець після прийняття спадщини має право на звернення до суду за захистом свого права та інтересу, тому просить поновити строк для звернення до суду та визнати причину пропуску строку позовної давності поважною. Крім того зазначила,що її чоловік за життя звертався за консультацією з цього приводу до юриста,але через недбалість вказаного юриста позов не було подано.

В судовому засіданні відповідач пояснив,що ще при житті ОСОБА_6 він повністю повернув йому борг та виплатив усі відсотки за користування грошима. ОСОБА_6 запевнив його, що розписку він знищив і саме тому, на його думку,з боку ОСОБА_6 й не було ніяких претензій з приводу позичених грошей. Чому ОСОБА_6 не знищив розписку йому невідомо.Просив в задоволенні позову відмовити за його безпідставністю.

В судовому засіданні представник відповідача зазначила,що у позивачки сплив строк для звернення до суду із позовною заявою про стягнення з ОСОБА_3 боргу і доказом цього є фактично зміст самої розписки від 31.01.2012 року. Так, з розписки вбачається, що 200 тисяч гривень відповідач позичив у ОСОБА_6 строком до 31.01.2013 року. Отже, у ОСОБА_6 виникло право на предявлення позову стосовно повернення позичених грошей 01.02.2013 року. Таким чином, саме з 31 січня 2013 року почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій ОСОБА_6 до ОСОБА_3 з приводу цих грошей. Строк позовної давності закінчився в межах 3-річного строку позовної давності - 31.01.2016 року. Однак за період строку позовної давності, тобто з 01.02.2013 року по 31.01.2016 року, ОСОБА_6 не звертався ні до ОСОБА_3 особисто (ні усно, ні письмово з відповідними претензіями); ні до Андрушівського районного суду Житомирської області (тобто, за територіальною підсудністю - за місцем проживання відповідача) з відповідним позовом про стягнення боргу; ні до правоохоронних органів за місцем проживання ОСОБА_3 з жодною заявою стосовно неповернення йому грошей. Доказів стосовно того, що ОСОБА_6 за життя в період з 1.02.2013 року по 31.01.2016 року не мав можливості предявити позов про стягнення з відповідача грошей по розписці від 31.01.2012 року та пропустив цей строк з поважних причин, позивачка суду не надала. Це ж стосується і строку позовної давності, який має застосовуватися до позивачки безпосередньо, як до спадкоємиці померлого ОСОБА_6 Вказівка в позовній заяві про те, що через тяжку хворобу чоловіка ніхто не слідкував за строками позовної давності, не може бути підставою для продовження строку позовної давності для звернення до суду, як просить позивачка в прохальній частині свого позову. Не може бути такою підставою також і посилання позивачки у її заяві про продовження строку позовної давності на те, що її чоловік постійно хворів, що в 2015-2016 роках хвороба прогресувала і весь час витрачався на лікування чоловіка та контроль за строками звернення до суду було втрачено, оскільки ці ствердження та посилання нічим обєктивно не підтверджені. Медичні документи, які були надані позивачкою до її заяви про продовження строку позовної давності, не доводять поважності причин пропуску строків позовної давності. Таким чином, вказані в документах відомості з достовірністю свідчать про те, що протягом 2012-2016 років ОСОБА_6 вів нормальний та достатньо активний образ життя і цьому образу не заважали його захворювання, на наявності яких наполягає позивачка. Твердження позивачки про важкий стан здоровя її чоловіка ОСОБА_6, який, нібито, не дозволив йому та їй самій прослідкувати за строками позовної давності по розписці відповідача від 31.01.2012 року, спростовуються, навіть, й тим, що позивачка разом з чоловіком їздила відпочивати (саме відпочивати, а не лікуватися) за межі України, що підтверджено знімками в Інтернеті, в т.ч. за 25.12.2015 рік. Отже, оскільки позивачкою строк позовної давності пропущено без поважних причин просила в задоволенні позову відмовити в повному обсязі за спливом строку позовної давності.

Допитана в судовому засіданні позивач ОСОБА_5 за її згодою в якості свідка пояснила,що вже після смерті ОСОБА_6 відповідач підходив до неї з проханням розстрочити сплату боргу.При цьому нова розписка не складалася.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 31 січня 2012 року між ОСОБА_6 та відповідачем в письмовій формі був укладений договір позики ,згідно якого ОСОБА_6 позичив ОСОБА_3,за згодою його дружини ОСОБА_7, 200 000 гривень з умовою їх повернення до 31 січня 2013 року.В якості застави по даному договору мав бути автомобіль ,який буде придбано за вказані кошти (а.с.69). Згідно свідоцтва про смерть 03 жовтня 2016 року ОСОБА_6 помер(а.с.7).17 травня 2017 року від позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом щодо майна померлого ОСОБА_6 (а.с.8).

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач наголошувала, що зазначена розписка була виявлена нею в особистих речах спадкодавця та є борговою і відповідач отримував зазначені кошти в борг. В свою чергу відповідач не заперечував того, що ним дійсно від померло ОСОБА_6 були отримані зазначені грошові кошти в борг, які ним і були повернуті останньому за життя.

За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно до положень ст. 1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами;право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом;

права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем ) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності з ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

З урахуванням викладеного, а також беручи до уваги наявність у позивача оригіналу боргової розписки, суд приходить до висновку, що даних, які б свідчили про повернення відповідачем вищезазначених коштів судом не встановлено.

Разом з тим,при вирішенні спору суд виходить з наступних міркувань :

Ст. 256 ЦК України визначає поняття позовної давності. Це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Іншими словами, це строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Ч. 1 статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ч. 5 ст. 261 ЦК України зазначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Ст. 262 ЦК України передбачає, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Судом встановлено,що договір позики відбувся 31 січня 2012 року та строк повернення коштів був встановлений до 31.01.2013 року. Отже, у ОСОБА_6 виникло право на предявлення позову стосовно повернення позичених грошей 01.02.2013 року. Таким чином, саме з 31 січня 2013 року почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій ОСОБА_5М, до відповідача з приводу цих грошей. Закінчилось це право ОСОБА_6 в межах 3-річного строку позовної давності 31.01.2016 року. Відповідно до матеріалів справи за період строку позовної давності, тобто з 01.02.2013 року по 31.01.2016 року, ОСОБА_6 не звертався ні до відповідача особисто (ні усно, ні письмово з відповідними претензіями); ні до Андрушівського районного суду Житомирської області (тобто, за територіальною підсудністю - за місцем проживання відповідача) з відповідним позовом про стягнення боргу; ні до правоохоронних органів за місцем проживання ОСОБА_3 з жодною заявою стосовно неповернення йому грошей. Зазначені факти підтверджені довідкою Андрушівського районного суду Житомирської області за вих. № 5-4/24/17 від 04.09.2017 року (а.с.139);довідкою Андрушівського відділення поліції Бердичівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області за вих. № 2644/204/01-2017 від 06.09.2017 р.(а.с.141).

Згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

15 червня 2017 року позивачем надана заява про продовження строку позовної давності,яка обґрунтована такими обставинами : через тяжку хворобу ОСОБА_6 ніхто не слідкував за строками позовної давності, ОСОБА_6 постійно хворів, в 2015-2016 роках хвороба прогресувала і весь час витрачався на лікування чоловіка та контроль за строками звернення до суду було втрачено (а.с.14). На обґрунтування вказаних доводів позивачем були надані медичні документи(а.с.15-22;127-133) ,а саме :

- 13.06.2014 р. ОСОБА_6 був на консультації у кардіолога Комунальної установи "Обласний медичний консультативно-діагностичний центр" Житомирської обласної ради, який призначив в якості засобів лікування пігулки бісопролол та сінкумар (по 1 разу на день);

- 31.07.2014 р. ОСОБА_6 пройшов ехокардіологічне обстеження з ДУ "Інститут серця МОЗ України" (в Києві), та отримав висновок, що даних за порушення функції протеза немає, "жидкости в плевральних полостях нет";

- 26.10.2015р. ОСОБА_6 знову проводили ехокардіографію в Комунальній установі "Обласний медичний консультативно-діагностичний центр" Житомирської обласної ради;

- 28.10.2015 р. ОСОБА_6 на консультації у кардіолога Комунальної установи "Обласний медичний консультативно-діагностичний центр" Житомирської обласної ради було призначено лікування за допомогою пігулок;

- 28.01.2016 р. ОСОБА_6 в КУ ОМКДЦ м. Києва було проведено моніторинг;

- 29.01.2016 р. ОСОБА_6 був знову проконсультований лікарем-кардіологом Комунальної установи "Обласний медичний консультативно-діагностичний центр" Житомирської обласної ради, при цьому зазначено, що на даний час функція протезу задовільна;

- 02.2016 р. з записів вбачається, що хірург та уролог надали свої висновки для ВТЕК;

- 02.2016 р. на аркуші зазначено, що "оформлен посыльной лист на МСЭК";

- 15.03.2016 р. вказано, що "выдана справка для получения санаторно-курортного лечения".

Згідно довідки Андрушівської районної ради Житомирської області № 03 17/347 від 20.12.2017р., ОСОБА_6. був депутатом Андрушівської райради Житомирської області VІ скликання з 31.10.2010 року по 25.10.2015 р. і за період з 31.01.2012 р. по 25.10.2015 р. він прийняв участь в 15-ти пленарних засіданнях ради, в т.ч. в 3-х засіданнях в 2012 році, в 3-х засіданнях в 2013 році, в 6 засіданнях в 2014 році та в 3-х засіданнях в 2015 році.Згідно з довідкою відділу освіти Андрушівської райдержадміністрації за вих. 851 від 21.12.2017р. та додатками до неї,між цим відділом та ОСОБА_6, як приватним підприємцем, протягом 2013-2016 років укладались неодноразові договори на постачання продуктів харчування по школах району, в т.ч. 18.01.2013 р., 20.09.2013 р., 06.10.2014 р., 10.09.2015 р., 15.03.2016 р. згідно довідки з Андрушівського відділення Бердичівської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області Державної фіскальної служби України за вих. № 24/10/06-01-08 від 28.12.2017р. про звітність ОСОБА_6 по підприємницькій діяльності та про суми доходів за 2012-2015 р.р., з якої вбачається, що він, як приватний підприємець, згідно поданих податкових декларацій, в період 2012-2015 років отримував доходи, при цьому зазначено, що він найманих працівників не використовував (а.с.150-161).

Оцінивши вищевказані докази суд прийшов до висновку про те,що зазначені медичні документи жодним чином не підтверджують того, що ОСОБА_6 за станом здоровя не мав реальної можливості вчасно звернутися до суду з відповідним позовом про стягнення боргу. Оскільки досліджені судом докази з достовірністю свідчать про те, що протягом 2012-2016 років ОСОБА_6 вів нормальний та достатньо активний образ життя, і цьому образу не заважали його захворювання, на наявності яких наполягає позивачка.

Виходячи з викладеного суд відмовляє позивачу у поновленні строку позовної давності з мотиву тяжкої хвороби ОСОБА_6

01 лютого 2018 року представником позивача в інтересах позивача суду було надано ще одне клопотання про поновлення строку позовної давності,яке обґрунтовується ксерокопією договору на надання правової допомоги від 15.05.2015 року та ксерокопіями листування між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с.162-169).

При вирішенні зазначеного клопотання суд виходить з наступних міркувань :

Ст.77 ЦПК України передбачено, що належними доказами є докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність доказів для підтвердження їхніх вимог.

Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази,що одержані з порушенням порядку,встановленого законом.

Відповідно до ст.131 ЦПК України, сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

З тексту вищевказаного клопотання вбачається, що після смерті чоловіка позивачка знайшла розписку відповідача, договір на надання правової допомоги та листи її чоловіка до фахівця в галузі права ОСОБА_8 і відповіді. Зазначені копії не ким не засвідчені,не зазначено наявність оригіналу документів,не зазначені відомості про існування такої особи як ОСОБА_8 та його правовий статус;до або під час попереднього судового засідання у справі, позивач про існування вищевказаних документів не зазначала.

Виходячи з викладеного суд визнає ксерокопію договору на надання правової допомоги від 15.05.2015 року та ксерокопії листування між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 недопустимими доказами та при вирішенні справи до уваги не приймає.

Виходячи з викладеного суд відмовляє позивачу у поновленні строку позовної давності з мотиву отримання ОСОБА_6 неналежної юридичної допомоги з боку фахівця права.

Суд також критично оціює покази позивача ОСОБА_5 в якості свідка про те,що відповідач намагався вирішити з неюд питання щодо розстрочення сплати боргу після смерті ОСОБА_6,оскільки свідок5 прямо зацікавлений у вирішенні справи на свою користь та вказані нею обставини не підтверджені будь-якими іншими доказами.

В частині 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, а частина 3 цієї статті наголошує, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

1 лютого 2018 року відповідачем зроблена заява про застосування строку позовної давності та відмові в позові за зазначеною підставою (а.с.134-137).

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", зазначено про наступне: "Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права».

Наслідками пропущення строку позовної давності, відповідно до вимог статті 267 ЦК України, є відмова у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності,суд прийшов до висновку,що пропущення строків позовної давності відноситься як до суми грошей, зазначеної в розписці в якості позиченої, так і до зазначених в позовній заяві ОСОБА_5 3% річних від простроченої заборгованості (тобто, 24000 гривень). Це ж відноситься і до перерахунку боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, про що зазначено в мотивувальній частині позовної заяви, хоча, до речі, в прохальній частині позову про перерахунок по індексу інфляції взагалі нічого не вимагається.

На підставі викладеного суд відмовляє в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу.

Відповідно до ч. 6 ст.154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

Суд скасовує заходи забезпечення позову,а саме скасовує арешт на автомобіль, який належить ОСОБА_3, марки Volvo, дата первинної реєстрації 22.09.2010 року; модель VNL 64Т; свідоцтво СХ 0976862; VIN 4V4NC9TJ85N388230; передній н/з НОМЕР_1; рік випуску 2005, № шасі 4V4NC9TJ85N388230; № двигуна 1SX9; колір синій; категорія ТЗ С,накладений ухвалою суду від 23 серпня 2018 року.

Керуючись ст.ст.256-267,1046-1050, ЦК України,ст.ст. 4,5,10-12,19,76-81,154,258,259.263-265 ЦПК України,13,19,81,259,264,265, 268, 354, 430 ЦПК України, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", суд,-

ухвалив :

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики відмовити за спливом строку позовної давності.

Арешт на автомобіль, який належить ОСОБА_3, марки Volvo, дата первинної реєстрації 22.09.2010 року; модель VNL 64Т; свідоцтво СХ 0976862; VIN 4V4NC9TJ85N388230; передній н/з НОМЕР_1; рік випуску 2005, № шасі 4V4NC9TJ85N388230; № двигуна 1SX9; колір синій; категорія ТЗ С,накладений ухвалою суду від 23 серпня 2018 року скасувати.

Рішення може бути оскаржене у відповідності до п.п. 15.5, п.15 ч. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи до апеляційного суду Житомирської області через Андрушівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасники справи, яким рішення не було вручене у день його проголошення мають право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дати вручення рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 20 липня 2018 року.

Суддя:ОСОБА_9