Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

місто Київ

справа № 128/4589/14-ц

провадження № 61-4691св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_3 (заявник), ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2016 року у складі судді Гриценко І. Г. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 червня 2016 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Сопруна В. В., Копаничук С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, розмір заборгованості за кредитом становив 157 315, 81 дол. США, за нарахованими та несплаченими відсотками - 18 938, 35 дол. США, пеня - 14 330 882, 56 грн.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2016 року позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 06 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк), укладено кредитний договір та додаткові угоди до нього, відповідно до яких банк надав позичальнику кредит у сумі 160 000, 00 дол. США зі строком повернення до 06 листопада 2028 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 його зобов'язань перед кредитором за кредитним договором у повному обсязі. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 08 листопада 2007 року укладено договір іпотеки, згідно з яким позичальник передав банку в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно.

За договорами купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення прав вимоги ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором від 06 листопада 2007 року. Враховуючи те, що зобов'язання за кредитним договором позичальником та поручителем не виконані, зокрема виплати відбувалися не за графіком погашення кредиту, порушуються порядок та строки сплати відсотків, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Як на правові підстави позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалося на статті 525, 526, 530, 536, 546, 549, 553, 554, 589, 611, 612, 614, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, статті 12, 33, 39, 41 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 05 лютого 2016 року позов задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № МL-В00/091/2007 у розмірі 176 254, 16 дол. США, що станом на 22 квітня 2015 року відповідно до офіційного курсу НБУ (дол. США дорівнює 22, 276179 грн) еквівалентно 3 926 269, 21 грн. У рахунок часткового погашення заборгованості за зазначеним кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 357, 20 кв.м, та земельну ділянку, площею 0,1085 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_3, а грошові кошти, отримані від реалізації предмета іпотеки, направлено на погашення загальної заборгованості перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що виникла на підставі кредитного договору. Застосовано спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом продажу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» предмета іпотеки із застосуванням процедури, передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» за ціною не нижче, ніж 1 015 590, 00 грн, що визначена сторонами у договорі іпотеки з правом укладення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору купівлі-продажу будь-яким способом, зокрема нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем та з наданням ТОВ «ОТП Факторинг Україна» всіх повноважень продавця, в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування, органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з Державних реєстрів, в органах БТІ, ЖЕУ, нотаріату, ДЗК, Державної реєстраційної служби, а також вільного доступу уповноважених представників ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до предмета іпотеки. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позичальник порушив договірні зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з позичальника шляхом звернення на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості. У свою чергу, поручитель свого обов'язку щодо забезпечення виконання умов кредитного договору також не виконує, тому з неї підлягає стягненню сума кредитної заборгованості. Пеня підлягає стягненню в межах річної позовної давності, її розмір зменшено до розміру боргового зобов'язання у гривнях станом на момент пред'явлення позову - 2 088 576, 55 грн.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи зазначене рішення, погодився із висновками суду першої інстанції, ухвалою від 16 червня 2016 року залишив зазначене рішення без змін. Ухвала суду обґрунтовувалася тим, що відповідач ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції не оскаржила та не уповноважувала ОСОБА_3 на оскарження рішення суду в частині вирішення питання про стягнення з неї заборгованості, а тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про безпідставне стягнення із поручителя ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором у зв'язку із пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, є безпідставними.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що позивач пропустив встановлений у статті 559 ЦК України шестимісячний строк, протягом якого кредитор може пред'явити свої вимоги до поручителя, відповідач стверджував, що дата дострокового повернення кредиту встановлена позивачем під час вчинення 12 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. виконавчого напису за реєстровим № 4660.

На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій не надали правової оцінки існуванню іншого порядку встановлення дати дострокового погашення кредиту за кредитним договором, який погоджено його сторонами у пункті 2.1.5.1 додаткового договору, згідно з яким досудові повідомлення не надсилаються, а дата дострокового виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором визначається шляхом розрахунку від дати першого прострочення обов'язкових платежів. Суд не мав достатніх правових підстав ухвалювати рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності нескасованого виконавчого документа, виконавчого напису нотаріуса, оскільки це суперечить правилам статті 33 Закону України «Про іпотеку». Також суд помилково зазначив у своєму рішенні про реалізацію предмета іпотеки за ціною, визначеною сторонами під час укладення договору іпотеки, оскільки відповідно до пункту 6.4.1 договору іпотеки у випадку продажу предмета іпотеки іпотекодержателем ціна продажу підлягає визначенню за результатами проведення незалежної оцінки предмета іпотеки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 14 грудня 2016 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому місяці 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги в частині вирішення первісного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов таких висновків.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 06 листопада 2007 року ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», уклало із ОСОБА_3 кредитний договір № МL-В00/091/2007, згідно з яким відповідач отримав кредит в сумі 160 000, 00 дол. США на придбання нерухомого майна на строк до 06 листопада 2028 року зі сплатою фіксованої процентної ставки 3, 9 % річних.

У подальшому, між названими сторонам укладалися додаткові договори про внесення змін до кредитного договору, згідно з якими, зокрема, змінювалась фіксована процентна ставка та плаваюча процентна ставка, а також затверджувався новий графік виплати заборгованості. Факт надання банком відповідачу ОСОБА_3 кредиту в розмірі 160 000, 00 дол. США підтверджується кредитною заявкою від 06 листопада 2007 року.

Згідно з пунктом 1.4.1 кредитного договору у разі використання фіксованої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховуються на основі фіксованої процентної ставки, яка є незмінною на весь строк дії цього договору, з розрахунку річної бази нарахування процентів. Проценти нараховуються щомісяця у день сплати процентів, але не пізніше дати повернення кредиту, визначеної у графіку платежів (додаток № 1), на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі та виключаючи день повернення, та сплачуються позичальником відповідно до умов статті 1.5 цього договору.

У пункті 1.5 кредитного договору встановлено, що повернення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у графіку платежів шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. Нараховані в порядку, передбаченому цим договором, проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту та в строк, передбачений у графіку платежів. Якщо до сплати процентів з моменту надання кредиту залишається не більше трьох банківських днів, перше нарахування та сплата процентів здійснюється у наступному місяці.

Відповідно до пункту 1.9.1 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та/чи інших зобов'язань за цим договором (в тому числі, але не виключно, встановлених у пункті 2.3.7 та статті 3 цього договору) чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення (вимога). При цьому зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань у цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України(параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині першій статті 1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК Україниякщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК Українипорушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У частині другій статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Свої зобов'язання за кредитним договором відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилася заборгованість зі сплати кредиту та відсотків.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором

№ МL-В00/091/2007 від 06 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_4 06 листопада 2007 року укладено договір поруки № SR-В00/091/2007, згідно з яким поручитель зобов'язалася відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_3 його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором.

Згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфелю б/н від 27 квітня 2012 року і договором відступлення прав вимоги б/н від 27 квітня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. 27 квітня 2012 року і зареєстрованим у реєстрі за № 2003, ПАТ «ОТП Банк» відповідно до статей 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором № ML-B00/091/2007 від 06 листопада 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК Україникредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК Українидо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Наявність у позивача права вимоги за кредитним договором відповідачами не заперечувалася.

Щодо вимог за договором іпотеки.

08 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № PML-B/091/2007, за яким для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов'язань, визначених у статті 2 цього договору, іпотекодавець надав іпотекодержателю в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 357, 20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотедокавцю на підставі договору купівлі-продажу від 07 листопада 2007 року (пункт 3.1.1); земельну ділянку, площею 0,1085 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка придбана іпотекодавцем за договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним 07 листопада 2007 року. Право власності на зазначену земельну ділянку виникне після одержання іпотекодавцем Державного акта на право власності та його державної реєстрації.

У статті 2 договору іпотеки, зокрема, передбачено, що іпотека за цим договором забезпечує вимоги іпотекодержателя щодо виконання іпотекодавцем кожного із всіх його боргових зобов'язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі з усіма змінами і доповненнями до нього (пункт 2.1).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК Україниіпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

У статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Тобто у законі однозначно передбачено певні способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Судами встановлено, що 12 липня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. вчинено виконавчий напис, за реєстровим № 4660, яким звернуто стягнення на нерухоме майно (предмет іпотеки), житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 357, 20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та земельну ділянку, площею 0,1085 га, що знаходиться за тією ж адресою, для задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у сумі 176 254, 16 дол. США.

30 січня 2014 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції на підставі постанови ВП № 39560579 повернуто стягувачеві, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», повернуто виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. від 12 липня 2013 року № 4660 на підставі пункту 1 частин першої статей 47, 50 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з надходженням заяви представника стягувача про повернення виконавчого документа.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису є способом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, який, як встановлено судами, не реалізовано у примусовому порядку, у зв'язку із відкликанням представником стягувача виконавчого документа. Тобто процес звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом не завершений, а отже, не відбувся.

Враховуючи викладене, Верховний Суд не встановив перешкод для реалізації іпотекодержателем його права на звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а тому відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність підстав для прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності нескасованого виконавчого напису нотаріуса.

У частині оцінки доводів касаційної скарги про те, що суд помилково зазначив у своєму рішенні про реалізацію предмета іпотеки за ціною, що визначена сторонами під час укладення договору іпотеки, оскільки відповідно до пункту 6.4.1 договору іпотеки у випадку продажу предмета іпотеки іпотекодержателем ціна продажу підлягає визначенню за результатами проведення незалежної оцінки предмета іпотеки, Верховний Суд визнає за необхідність зазначити таке.

У частині першій статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Враховуючи зміст поняття «ціна», як форму грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналіз норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», можна дійти висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

За змістом частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у цивільній справі № 14-11цс18.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд зробив висновок, що визначена у резолютивній частині рішення суду вартість предмета іпотеки у розмірі, визначеному сторонами під час укладення договору, не має остаточного та вирішального значення, оскільки судовим рішенням допускається можливість зміни вартості, в тому числі, у бік її збільшення, а іпотекодавець наділений правом заявити клопотання про визначення вартості зазначеного майна під час примусового виконання рішення суду.

Разом із тим Верховний Суд дійшов до переконання про відсутність достатніх та об'єктивних підстав для залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій, з огляду на таке.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 30 червня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 5 до кредитного договору, за змістом якого сторони домовилися про внесення змін та доповнень до зазначеного кредитного договору.

У пункті 2.1.5.1 додаткового договору від 30 червня 2011 року № 5 встановлено, що у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов договорів (правочинів), укладених між банком та позичальником, та/чи між банком та третіми особами, що існували на момент укладання кредитного договору чи цього додаткового договору, чи таких, що будуть укладені в майбутньому, понад 30 календарних днів, сторони домовились, що банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимоги банку, в зв'язку з чим позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушень зобов'язань.

Таким чином, фактично зазначеним положенням додаткового договору від 30 червня 2011 року № 5 запроваджено зміни у пункт 1.9.1 кредитного договору в частині умов про те, що зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань у цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги.

Судами встановлено, що кредитний договір від 06 листопада 2007 року згідно з його умовами має діяти до 06 листопада 2028 року. Під час вирішення спору суди керувалися тим, що банк направив позичальнику та поручителю вимоги від 23 квітня 2014 року № 237 та № 238, чим змінив строк виконання основного зобов'язання, внаслідок чого з цього моменту в нього виникло право вимоги на дострокове стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі.

Проте, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, не надали належної правової оцінки доводам ОСОБА_3 про те, що у пункті 2.1.5.1 додаткового договору від 30 червня 2011 року № 5 змінено спосіб визначення початку перебігу строку виконання основного зобов'язання - з моменту направлення банком вимоги про погашення всієї суми боргу на момент настання невиконання позичальником боргових зобов'язань.

Частково задовольняючи позов, суди не встановили, за який період та в якій сумі заборгованості ними звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості, з якого моменту позичальник припинив належним чином виконувати кредитні зобов'язання, внаслідок чого у банку виникло право на дострокове стягнення усієї суми заборгованості як з позичальника, так й з поручителя.

Судам, не встановивши зазначених обставин, неможливо з'ясувати початковий момент, з якого настали правові наслідки, визначені у пункті 2.1.5.1 додаткового договору від 30 червня 2011 року №5 у формі обов'язку позичальника сплатити кредитну заборгованість у повному розмірі протягом 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушень зобов'язань.

Відсутність належного з'ясування таких обставин судами попередніх інстанцій перешкоджає касаційному суду здійснити перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зокрема, щодо зміни строку виконання основного зобов'язання після направлення позивачем 23 квітня 2014 року відповідачам досудових вимог про погашення заборгованості за кредитним договором за вихідними № 237 та № 238.

Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі

№ 6-1599цс15 виклав правову позицію, відповідно до якої, з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України зробив висновок про те, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Апеляційний суд під час перегляду рішення суду першої інстанції не перевірив обставини припинення поруки за статтею 559 ЦК України, помилково вважаючи обов'язковим для цього оскарження судового рішення особисто поручителем.

Застосовуючи наведену правову позицію, Верховний Суд має не погодитися із наведеними висновками апеляційного суду, оскільки питання чинності або припинення поруки за правилами статті 559 ЦК України підлягають перевірці судами під час вирішення спору про стягнення з поручителя заборгованості за кредитним договором, у забезпечення виконання якого він поручився за позичальника, незалежно від наявності таких позовних вимог.

За правилами статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи те, що встановлення моменту, починаючи від якого позичальник припинив виконувати умови кредитного договору, об'єктивно має значення для правильного вирішення спору по суті, а касаційний суд на підставі обмежень процесуального закону позбавлений можливості встановлювати такі обставини справи самостійно, то Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібраних у справі доказів, зокрема, додатковий договір від 30 червня 2011 року № 5, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, графік погашення заборгованості за кредитним договором від 06 листопада 2007 року № МL-В00/091/2007, розрахунок заборгованості за зазначеним кредитним договором станом на 22 квітня 2015 року, виписку з рахунку ОСОБА_3, не встановили у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають істотне значення для її вирішення, залишили поза увагою положення пункту 2.1.5.1 додаткового договору від 30 червня 2011 року № 5, не врахувавши, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Під час нового розгляду суди зобов'язані встановити, починаючи з якого моменту позичальником порушувалися умови кредитного договору від 06 листопада 2007 року № ML-В00/091/2007 щодо оплати кредиту та за який період позивачем нарахована кредитна заборгованість; з'ясувати, чи настали у зв'язку із невиконанням належним чином позичальником або поручителем умов кредитного договору щодо повернення кредиту наслідки, передбачені пунктом 2.1.5.1 додаткового договору від 30 червня 2011 року № 5 на предмет зміни строку виконання основного зобов'язання в розумінні частини другої статті 1050 ЦК України.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суд має встановити обставини на підставі доказів, що не були дослідженні судами першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 16 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик