Справа № 487/4664/17
Провадження № 2/487/392/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.07.2018 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючий суддяОСОБА_1,
при секретаріОСОБА_2

за участю:

представника позивачаОСОБА_3
представників відповідачаОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області, Державне агентство автомобільних доріг Українипро стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та внесення змін до наказу.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року представник позивача звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року по справі № 487/4873/16-ц про поновлення на роботі за період з 10 квітня 2017 року по 26 червня 2017 року та внесення змін до наказу про надання ОСОБА_6 щорічної відпустки № 33-кв від 18.07.2017 року в частині строку періоду роботи, за який надається відпустка.

В обґрунтування своїх вимог представник позивача зазначила, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року по справі № 487/4873/16-ц позивача ОСОБА_6 було поновлено на посаді першого заступника начальника ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. ОСОБА_4, у звязку із несвоєчасним виконанням відповідачем зазначеного судового рішення та в порушення ч.5 ст. 235 КЗпП України, наказ про поновлення ОСОБА_6 на посаді першого заступника начальника ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області було винесено 26 червня 2017 року, а вимушений прогул відповідачем було виплачено позивачу по 10 квітня 2017 року. Середній заробіток за час перебування у вимушеному прогулі за період з 10 квітня 2017 року по 26 червня 2017 року ОСОБА_6 виплачено не було. Крім того, відповідачем були порушені вимоги чинного законодавства при обчисленні періоду роботи для надання щорічної відпустки ОСОБА_6, що призвело до видачі ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області наказу № 33-кв від 18.07.2017 року про надання щорічної відпустки ОСОБА_6 з невірно вказаним періодом роботи позивача, за який надається відпустка. Посилаючись на викладене та враховуючи заяву про уточнення позовних вимог від 06.06.2018 року, представник позивача просила суд стягнути зі ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період з 10.04.2017 року по 26.06.2017 року з урахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу в розмірі 32358,33 грн., з розрахунку 51 робочий день х 567,70 (середньоденний заробіток, встановлений рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року) х коефіцієнт підвищення тарифних ставок, та зобовязати ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області внести зміни до наказу № 33-кв від 18.07.2017 року в частині строку періоду роботи, за який надається відпустка, а саме, - зазначити такі періоди: 01 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року 6 календарних днів додаткової відпустки за ненормований робочий день та з 01 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року 24 календарних дні основної щорічної відпустки.

Представником відповідача ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області до суду було надані письмові заперечення на позовну заяву від 17.10.2017 року та відзив на позов від 03.02.2018 року, в яких зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_6 щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, посилаючись на те, що ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області не є належним відповідачем в даній справі, оскільки діяла виключно на підставі наказів Державного агентства автомобільних доріг України при вирішенні питання про поновлення позивача на роботі. Крім того, відповідачем визнано безпідставними вимоги щодо внесення змін до наказу № 33-кв від 18.07.2017 року, оскільки, після поновлення позивача на роботі, ним було використано щорічну відпустку за час вимушеного прогулу, а за невикористані дні щорічної відпустки позивачу була виплачена компенсація, а тому права на використання цих днів відпустки він не має.

Ухвалою від 30.11.2017 року до участі у справі у якості співвідповідача судом було залучено Державне агентство автомобільних доріг України.

Представником відповідача Державного агентства автомобільних доріг України до суду було надано відзив на позовні вимоги, в якому зазначив, що Державне агентство автомобільних доріг України було безпідставно залучено судом до розгляду вищевказаної справи в якості співвідповідача, оскільки трудові відносини встановилися між позивачем та ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області, саме ОСОБА_7 є роботодавцем позивача, а тому Укравтодор не несе відповідальності за відносини, які утворилися між ОСОБА_7 та позивачем, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог до Укравтодору, як до неналежного відповідача.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням уточненої заяви підтримала в повному обсязі, підтвердила викладені обставини та просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області позовні вимоги не визнав, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Представник відповідача Державного агентства автомобільних доріг України у судове засідання не зявився, був повідомлений належним чином про дату та час судового засідання, заяв про розгляд справи у його відсутність не надавав.

15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України».

Згідно з п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали цивільної справи , приходить до наступного.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року по справі № 487/4873/16-ц ОСОБА_6 було поновлено на роботі на посаді першого заступника начальника ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області та стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.08.2016 року по 10.04.2017 року.

Конституція України, цивільне та трудове законодавство закріплює обовязок кожного неухильно додержуватися положень Конституції України та законів України, добровільно здійснювати свої права та обовязки, встановлю юридичну відповідальність за їх невиконання та передбачає заходи примусового виконання цивільних обовязків, які виникають безпосередньо з актів законодавства, рішення суду, у разі їх невиконання боржником добровільно.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника , прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обовязковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно, з часу його оголошення в судовому засіданні.

Оскільки, зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обовязковості з моменту проголошення.

Згідно ст. 129 Конституції України обовязковість рішень суду віднесена до основних засад судочинства. Отже, з огляду на принцип загальнообовязковості судових рішень за змістом статей 18, 430 ЦПК України судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обовязковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Як розяснено у п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обовязків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обовязок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обовязок полягає у тому, що у роботодавця обовязок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2 ст. 18 ЦПК України).

З аналізу ст. 235 КЗпП України слідує, що вимушений прогул припиняється моментом винесення рішення про поновлення на роботі.

Правові наслідки несвоєчасного виконання рішення суду власником або уповноваженим ним органомвстановленні статтею 236 КЗпП України, якою передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, за звернення працівника стягується середній заробіток за час затримки виконання судового рішення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року виконано відповідачем 26 червня 2017 року, тобто із затримкою, шляхом видання наказу про поновлення позивача на роботі.

Порушення відповідачем вимог ст. 235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у звязку із затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 10.04.2017 по 26.06.2017.

Як вбачається з матеріалів справи, в період з 10.04.2017 по 26.06.2017 підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок, посадових окладів, що підтверджується штатними розписами працівників ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області та звітом достовірності розрахунку середнього заробітку, проведеним Аудиторською фірмою «Закон - ОСОБА_3» від 15 січня 2018 року.

Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей Порядок застосовується і у випадку вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних

договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.

Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV Порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній

заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів).

Ураховуючи, що у справі, яка переглядається, за період від часу звільнення позивача до часу поновлення його на роботі підприємство здійснювало підвищення розміру тарифних ставок і посадових окладів, при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в період затримки виконання рішення суду заробітна плата позивача підлягала коригуванню на коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів.

Відтак, середньоденний заробіток позивача повинен бути розрахований у відповідності до п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, з коригуванням на коефіцієнт підвищення посадових окладів, які відбувалися у ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 року визначена середньоденна заробітна плата ОСОБА_6 на час звільнення та становить 567,70 грн. У звязку із затримкою виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 по справі № 487/4873/16-ц ОСОБА_6 перебував у вимушеному прогулі з 10.04.2017 року по 26.06.2017 року. За цей період минуло 51 робочий день.

Починаючи з 01.04.2017 року розмір посадового окладу позивача збільшено до 6 990 грн., а коефіцієнт підвищення склав 1, 077.

Починаючи з 01.05.2017 року розмір посадового окладу позивача збільшено до 7350 грн., а коефіцієнт підвищення склав 1, 133.

Тому коефіцієнт підвищення тарифних ставок і посадових окладів підлягає застосування при обчисленні середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за вказаний вище період.

Отже, на користь позивача з відповідача ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області слід стягнути 32358 грн. 33 коп., виходячи з такого розрахунку:

за період з 10.04.2017 року по 30.04.2017 року кількість робочих днів складала 14 днів, відповідно середній заробіток за період становить 8559,78 грн. (14х567,70х1, 077);

за період з 01.05.2017 року по 26.06.2017 року кількість робочих днів складала 37 днів, відповідно середній заробіток за період становить 23798,55 грн. (37х567,70х1, 133).

Що стосується позовних вимог про внесення змін до наказу № 33-кв від 18.07.2017 року в частині строку періоду роботи позивача, за який надається відпустка, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що разом із винесенням ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області наказу № 451-к від 23.08.2016 року про звільнення позивача з посади, який в подальшому був скасований рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.04.2017 рокупо справі № 487/4873/16-ц, також було видано наказ № 2-К від 23.08.2016 року про проведення з позивачем повного розрахунку при звільненні,зокрема, - щодо виплати компенсації за невикористану відпустку за 33 календарних дні в розмірі 11 106 грн. 48 коп. за період з 01.10.2014 по 30.09.2015 (6 календарних днів додаткової відпустки) та з 01.10.2015 по 23.08.2016 (24 календарних дні щорічної відпустки і 3 календарних дні додаткової відпустки).

Ухвалюючи судове рішення по справі № 487/4873/16-ц про поновлення позивача на посаді першого заступника начальника ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області та стягуючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд зменшив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу на суму виплаченої позивачу компенсації за невикористану відпустку, яку позивач так і не отримав, а відпустку за визначений період відповідно не використав.

Конституцією України, трудовим законодавством, Закон України «Про відпустки» гарантується право всім працівникам на відпочинок (ст. 45 Конституції України, глава V КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про відпустки») .

Згідно ч. 1 ст. 75 КЗпП України та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дня за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Статтею 76 КЗпП України та Законом України «Про відпустки» також встановлюється право працівників на отримання щорічної додаткової відпустки.

Відповідно до ст. 82 КЗпП України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується, зокрема, - час фактичної роботи (у тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

Статтею 24 Закону України «Про відпустки» встановлена можливість працівника отримати грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки, зокрема, - у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Сума компенсації за невикористану відпустку за періоди роботи позивача з 01.10.2014 року по 30.09.2015 року, з 01.10.2015 року по 23.08.2016 року, що становить 33 календарних дні, врахована судом при розрахунку компенсації за час вимушеного прогулу позивача у звязку із звільненням під час вирішення справи № 487/4873/16-ц, чим змінено цільове призначення вказаних коштів з «компенсації за невикористану відпустку на «компенсацію середнього заробітку за час вимушеного прогулу». Відтак, станом на час розгляду справи позивач є таким, що за вказуй період компенсацію за невикористану відпустку не отримав, відпустка за відповідний період позивачем також не була використана.

Після винесення наказу від 26.06.2017 року про поновлення ОСОБА_6 на роботі у ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області, позивачем була подана заява від 10.07.2017 року про надання планової відпустки за раніше відпрацьований час.

Відповідно до наказу № 33-кв від 18.07.2017 року про надання щорічної відпустки позивачу, винесеного на підставі його заяві, зазначений інший період роботи, за який надається відпустка, а саме, - з 01.10.2015 року по 30.09.2016 року (3 календарні дні), з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року (27 календарних днів).

Виходячи зі змісту зазначених норм, працівник має право скористатися щорічною відпусткою за попередні роки, якщо така не була ним використана по відповідним причинам, або отримати компенсацію за невикористану щорічну відпустку.

У звязку із тим, що ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області не була виплачена компенсація за невикористані позивачем 33 календарних дні відпустки, що відповідачем відповідно до матеріалів цивільної справи спростовано не було, у наказі № 33-кв від 18.07.2018 року має бути зазначений наступний період роботи, за який надається відпустка, - з 01.10.2014 по 30.09.2015 - 6 календарних днів додаткової відпустки та з 01.10.2015 по 23.08.2016 - 24 календарних дні щорічної відпустки.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, суд вважає, що доводи відповідача ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області, надані у відзиві на позов, не заслуговують на увагу через невідповідність їх вимогам законодавства.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір у розмірі 640 гривень, також з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 гривень у дохід держави.

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 76, 81, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області, Державне агентство автомобільних доріг Українипро стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі та внесення змін до наказу задовольнити.

Стягнути зі ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу, повязаного з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі, за період з 10 квітня 2017 року по 26 червня 2017 року з урахуванням коефіцієнта підвищення посадового окладу у розмірі 32358 грн. 33 коп.

Зобовязати ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області внести зміни до наказу № 33-кв від 18.07.2017 року про надання ОСОБА_6 щорічної відпустки в частині строку періоду роботи, за який надається відпустка, зазначивши періоди: з 01.10.2014 по 30.09.2015 - 6 календарних днів додаткової відпустки за ненормований робочий день та з 01.10.2015 по 23.08.2016 - 24 календарних дні щорічної відпустки.

Стягнути зі ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області на користь ОСОБА_6 640 грн. судового збору.

Стягнути зі ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області на користь держави 640 грн. судового збору.

Позивач: ОСОБА_6 (народився 02.07.1968 р.н, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1).

Відповідач: ОСОБА_7 автомобільних доріг у Миколаївській області (місце знаходження: м. Миколаїв, вул. Галини Петрової, 2А, ).

Відповідач: Державне агентство автомобільних доріг України (місце знаходження: м. Київ, вул. Фізкультури, 9, ).

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва.

У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 24.07.2018.

Суддя Д.Г. Нікітін