Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.,

секретар: Кривопиша Я.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника апелянта ОСОБА_2,

позивач: ОСОБА_3

відповідач: Фізична особа-підприємець ОСОБА_4

третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Фреш»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Фреш» на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 квітня 2018 року, ухвалене в складі судді Рахманкулової І.П., у справі за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про захист авторського права,

дата складання повного тексту: 17 квітня 2018 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_4 та просила захистити порушені відповідачем її авторські права на твір образотворчого мистецтва - картину «ІНФОРМАЦІЯ_1», шляхом стягнення з відповідача компенсації за порушення авторських прав в розмірі 10 мінімальних заробітних плат (32000 грн.) та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 2012 року ОСОБА_3 своєю творчою працею створила твір образотворчого мистецтва - картину під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1». Авторство на даний твір підтверджуєтеся підписом на картині, в подальшому позивач зареєструвала своє авторське право у Державному департаменті інтелектуальної власності, про що їй видано Свідоцтво про реєстрацію авторського права НОМЕР_1 від 12 вересня 2017 року. Однак в вересні 2017 року в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2», господарську діяльність в якому здійснює ФОП ОСОБА_4, було продано «Блокнот для ескізів» на лицевій стороні якого використано твір позивача, а саме частину картини під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», чим порушені права позивача, оскільки дозволу на його використання вона ФОП ОСОБА_4 не надавала.

Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 квітня 2018 року задоволено частково позов ОСОБА_3, стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на її користь компенсацію за порушення авторських прав в сумі 16000 грн., 320 грн. витрат по сплаті судового збору та 5000 грн. витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з даним рішенням ТОВ «Компанія «Фреш» звернулося до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ФОП ОСОБА_4 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції залишено поза увагою недоведеність факту існування у позивача авторського права на момент виготовлення зошиту, оскільки Свідоцтво було видане лише в 2017 році, а відповідно до наданого позивачем примірнику товару, останній виготовлено в 2016 році.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що судом помилково встановлено порушення авторського права позивача відповідачем, оскільки з наданого свідоцтва про реєстрацію авторського права НОМЕР_1 від 12 вересня 2017 року неможливо встановити, що останнє видано на підтвердження факту авторства позивача на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3», не надано доказів підтвердження факту тотожності малюнку відтвореного на зошиті та твором «ІНФОРМАЦІЯ_3», зокрема не надано експертно висновку. Також відсутні докази придбання у відповідача саме блокноту, доданого до позовної заяви.

Також особа, яка подала апеляційну скаргу звертає увагу, що судом не правильно застосовані положення ст.3 ЦК України та п.49 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав». Зазначає, що розмір доведених збитків має враховуватися судом у визначенні розміру компенсації, в даному випадку, розмір збитків не може бути більшим за 60 грн. 05 коп. (сума вартості відповідно до чеку придбаного блокноту). Вказує, що позивач не надав суду доказів, які б свідчили про кількість потерпілих осіб внаслідок реалізації спірного товару з розміщеннями на його упаковці твору позивача, а також на відсутність у відповідача намірів порушувати авторські права позивача, йому не було відомо про наявність виключних прав на твір, позивач не надав суду доказів наявності раніше вчинених відповідачем порушень виключного права позивача на твір та доказів щодо можливостей відновлення попереднього стану, який існував до реалізації відповідачем товару та переліку необхідних для цього зусиль. Також посилається на постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року №12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності», на лист Вищого господарського суду України від 22 січня 2007 року. Зазначає, що в даному випадку суд дійшов до висновку про підтвердження факту реалізації відповідачем одного блокноту вартістю 60 грн. 05 коп., та нехтуючи будь-якими принципами справедливості, добросовісності та розумності, стягнув компенсацію в розмірі 37230 грн., що є неспівмірною завданій шкоді.

Представник ТОВ «Компанія «Фреш» також зазначає, що позивачем не доведено вину відповідача та не спростовано твердження про добросовісність відповідача, вважає, що саме позивач має довести свідоме використання відповідачем об'єкту авторського прав, що в даному випадку відсутнє.

Крім того, особа, яка подала апеляційну скаргу, не погоджується зі стягнутими витратами на правову допомогу, вважає їх необґрунтованими та зазначає, що заява про компенсацію витрат не була направлена третій особі, що є порушенням ЦПК України; не було подано попереднього розрахунку суми судових витрат; ОСОБА_5 не мав права підписувати договір про надання правової допомоги з АО «Фіделіум», тобто між ОСОБА_3 та АО не виникла жодних прав та обов'язків; не погоджується з описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, вважає, що АО не надавались консультації, підготовка та допомога при здійсненні фіксації та купівлі контрафактного товару, формування правової позиції по справі, підготовка претензії та додатків до неї; вважає, що в діях ОСОБА_3, ОСОБА_5 та АО «Фіделіум» наявне зловживання процесуальними правами.

У наданий судом строк представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1, подав відзив на апеляційну скаргу, вважає що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін та стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. Зазначає, що позивач довів факт наявності у нього авторського права, а свідоцтво є додатковим його підтвердженням та, навпаки, ні відповідач, ні третя особа не спростували авторства позивача, більш того, авторство позивача встановлено постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2018 року. Представник зазначає, що відповідач несе відповідальність за порушення авторських права позивача шляхом розповсюдження контрафактних товарів, які отримані ним від третіх осіб на підставі господарсько-правових договорів. Щодо розміру компенсації, то зазначає, що згідно закону він не може бути менше 10 і не може перевищувати 50 000 мінімальних заробітних плат. Щодо неподачі попереднього розрахунку витрат на правову допомогу, то представник зазначає, що позов було подано в жовтні 2017 року, коли діяла інша редакція ЦПК України та третій особі не направлялись копії документів, що підтверджують витрати на професійну правничу допомогу, оскільки остання не є стороною у справі, а лише її учасником. Повноваження ж представника засвідчені нотаріально.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представник позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 вересня 2017 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір за НОМЕР_1 «ІНФОРМАЦІЯ_4», в тому числі картини під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1»(а.с.7-8).

В магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2», господарську діяльність в якому здійснює ФОП ОСОБА_4, за адресою: АДРЕСА_1, 01 вересня 2017 року було придбано блокнот для ескізів, на якому зображено частину твору позивача «ІНФОРМАЦІЯ_1» на суму 60 грн. 05 коп. Дозволу на використання вказаного твору ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_4 не надавала (а.с.15).

Також встановлено, що ОСОБА_3 зверталась до відповідача з претензією-вимогою про припинення розповсюдження її твору та врегулювання даного питання в досудовому порядку (а.с.9-11, 12).

В матеріалах справи наявний компакт-диск з відеозапису якого вбачається наявність факту замовлення та придбання в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_2» продукції з твором позивача (а.с.44)

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив її авторські права щодо використання створеного нею твору, що відповідно до вимог ст.52 ч.2 п. «г» Закону України «Про авторське право і суміжні права» суд має право постановити рішення про виплату компенсації, яка визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу, також, врахувавши аналогію закону щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини застосував компенсацію, виходячи з розміру обрахування 1600 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який узгоджується з матеріалами справи та приписами законодавства.

У силу вимог частини першої статті 437 ЦК України та статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» авторське право виникає з моменту створення твору. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

За змістом статей 440, 441 ЦК України та статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме: дозволяти або забороняти, зокрема, розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21-25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами надає йому право дозволяти або забороняти подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором.

У пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», судам роз'яснено, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права»), шкоди, завданої суб'єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв'язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до недоведеності факту існування у позивача авторського права на момент виготовлення зошиту в 2016 році не заслуговують на увагу, оскільки наявна матеріально-правова презумпція авторства (ч.1 ст.435 ЦК України, ст.11 Закону України «Про авторське право і суміжні права»), яка зазначена вище, відповідачем та третьою особою не спростована.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на помилковість порушення авторського права відповідачем на твір «ІНФОРМАЦІЯ_3» не приймаються судом до уваги, оскільки предметом позову ОСОБА_3 при розгляді даної справи даний твір не був.

Щодо невірного розрахунку збитків та застосування положень ст.3 ЦК України та п.49 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» слід зазначити, що розрахунок компенсації за порушення авторських прав ОСОБА_3 здійснено з урахуванням обставин справи, наданих доказів та вимог статті 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права» і іншого дослідження не потребують.

Посилання третьої особи в апеляційній скарзі на постанову Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року та лист Вищого господарського суду України від 22 січня 2007 року, які підлягають, на його думку, застосуванню при розрахунку компенсації, також не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку розглядається цивільна справа та має застосовуватись положення постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», які й були застосовані судом першої інстанції. Слід зазначити, що ОСОБА_3 звернулася з позовом не в порядку ГПК, а саме з цивільним позовом, а цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Доводи представника ТОВ «Компанія «Фреш», що позивачем не доведено вину відповідача та не спростовано твердження про добросовісність відповідача, ґрунтуються на невірному тлумаченню норм права відповідачем. Зокрема, відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» визначено, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК (що діяв на момент подання позову) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, що визначені в статті 2 ЦК України, які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб'єктів авторських прав і (або) суміжних прав. У зв'язку з цим суду слід виходити з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону N 3792-XII) шкоди, завданої суб'єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового в'язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. Вбачається, що ОСОБА_3 довела своє авторство на твір «ІНФОРМАЦІЯ_1», іншого судом не встановлено. Також даним пунктом постанови Пленуму встановлено, що відповідач, який заперечує проти позову, зобов'язаний довести виконання вимог Закону N3792-XII при використанні ним об'єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (ст.614 та 1166 ЦК України). Тобто, саме відповідач мав би довести відсутність авторського права на твір та, відповідно, відсутність його вини у розповсюдженні цього твору без згоди позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо витрат на правову допомогу, стягнутих з відповідача на користь позивача, також не заслуговують на увагу. Так, відповідно до ЦПК України, який діяв на час подання позову ОСОБА_3 не було передбачено, що позивач мав би подати попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, тому доводи в цій частині не можуть бути прийняти до уваги апеляційним судоми. Відповідно до ст.137 ЦПК України, який діяв на час ухвалення рішення судом першої інстанції, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Розрахунок витрат було направлено відповідачу ФОП ОСОБА_4, чого не заперечує представник третьої особи, який і мав би довести не співмірність витрат. Однак, відповідачем не було подано клопотання про не співмірність, тому судом було правомірно стягнуто з відповідача заявлені представником ОСОБА_3 витрати на правову допомогу. Щодо відсутності права підпису у ОСОБА_5 слід зазначити, що довіреність, видана ОСОБА_3 ОСОБА_5 нотаріально засвідчена та надає право представляти її інтереси перед будь-якими фізичними особами, юридичними особами, незалежно від їх форм власності чи підпорядкування, органах державної влади, у тому числі в судових органах всіх інстанцій, правоохоронних органах, органах державної виконавчої служби України, інших підприємствах, установах, організаціях України з метою захисту прав на об'єкти інтелектуальної власності, що належать позивачу.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, надав оцінку доказам та дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3 є автором твору образотворчого мистецтва - картини під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1», що також на даний час встановлено преюдиційним рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 10 травня 2018 року (а.с.210-212 т.1), докази іншого авторства відсутні, ОСОБА_3 згоди відповідачу на використання та розповсюдження творів образотворчого мистецтва, авторські права на які належать їй, не надавала, а відтак, здійснивши продаж товарів із мальованими зображеннями, автором яких є позивач, відповідач порушив її авторські права, тому апеляційну скаргу ТОВ «Компанія «Фреш» слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Крім того, відповідно до ч.1, п.1 ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з положеннями ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно частини 2 цієї статті за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч.6 даної статті обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Під час перегляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 у суді апеляційної інстанції від останнього не надходило клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу або доказів не співмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката із ціною позову та складності справи, а також не надходило будь-яких пояснень по даній справі.

Отже, за результатами розгляду судом апеляційної інстанції даної справи апеляційну скаргу третьої особи ТОВ «Компанія «Фреш» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін, однак сторона позивача понесла судові витрати, пов'язані з розглядом справи під час її перегляду в суді апеляційної інстанції. Ця обставина підтверджена додатковим договором №32 від 27 вересня 2017 року (а.с.258 т.1), детальним описом робіт (а.с.259 т.1), актом виконаних робіт (а.с.260 т.1), поданих у відзиві на апеляційну скаргу, та оригіналом квитанції №N1BM960366 від 29 травня 2018 року на 10000 грн. долученої в судовому засіданні представником ОСОБА_3 За таких обставин, понесені позивачем у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати на підставі ч.1 ст.137 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ФОП ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Фреш» - залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 13 квітня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 000 грн. у відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 09 липня 2018 року.

Головуючий:Судді: