Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

місто Київ

справа № 344/3347/13-ц

провадження № 61-10290ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року у складі судді Островського Л. Є. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Ковалюка Я. Ю., Горблянського Я. Д., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2011 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»

(далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 435 792, 83 грн.

В обґрунтування вимог позову банк зазначив, що 22 травня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 42 900, 00 дол. США під 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 21 травня 2015 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 травня 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» укладено з ОСОБА_4 договір поруки № 1/0-П, а також із ОСОБА_5 договір поруки № 2/0-П, за якими поручителі відповідають перед банком в повному обсязі за виконання ОСОБА_3 всіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору. Оскільки позичальником не виконувались зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, банк звертався з листами до відповідачів про погашення простроченої заборгованості, проте такі вимоги не були виконані, заборгованість не сплачена. З цих підстав позивач просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 про визнання зобов'язань за договорами поруки 22 травня 2008 року № 1/0-П, № 2/0-Пприпиненими.

Зустрічний позов обґрунтовувався тим, що 21 жовтня 2009 року у зв'язку із невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором АКІБ «УкрСиббанк» направило ОСОБА_3 відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 3.1.3. кредитного договору письмове повідомлення-вимогу про повернення банку всієї суми прострочених відсотків та основного боргу протягом 31-го календарного дня від дати отримання вимоги. Зазначеною вимогою банк змінив строк виконання основного зобов'язання, тому розпочався перебіг шестимісячного строку пред'явлення вимоги про погашення кредитної заборгованості до поручителів. Оскільки протягом шести місяців від 23 листопада 2009 року банк не пред'явив відповідних вимог до поручителів, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука є такою, що припинилася.

У результаті направлення ОСОБА_3 вимоги-повідомлення про дострокове повернення кредиту встановлено новий строк для виконання основного зобов'язання, про що банк не повідомив поручителів. Зміна строку виконання основного зобов'язання призвела до істотного збільшення обсягу відповідальності поручителів без їхньої на те згоди, тому також порука припинилась на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 435 792, 83 грн, вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено. Зустрічний позов судом задоволено частково, визнано припиненими договори поруки від 22 травня 2008 року № 1/0-П та №2/0-П.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього. Банк пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителів та, встановивши нову дату виконання основного зобов'язання, збільшив обсяг відповідальності поручителів без їхньої на те згоди, а тому наявні обставини, визначені частинами першою та четвертою статті 559 ЦК України, для припинення поруки.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції зазначив, що направивши 21 жовтня 2009 року позичальнику вимогу про повернення кредиту, банк встановив нову дату дострокового повернення кредиту - 23 листопада 2009 року, а звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором кредиту 17 січня 2011 року. Таким чином, банк пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителів, тому суд обґрунтовано відмовив у позові в частині задоволення вимог про стягнення з них заборгованості та припинив поруку. За висновками апеляційного суду, суд першої інстанції правильно констатував, що наявні обставини, визначені частиною першою статті 559 ЦК України, оскільки змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови і обставини, що спричиняють або можуть спричинити виникнення додаткових негативних наслідків для поручителя, виникнення для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився під час укладення договору поруки, погіршення його майнового становища.

ПАТ «УкрСиббанк», не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

На обґрунтування вимог касаційної скарги банк посилається на те, що спірні правовідносини не передбачають обов'язку боржника здійснювати повернення коштів у національній валюті України, а суд не може стягнути заборгованість в іншій валюті, ніж визначена умовами договору. Позивач має відповідні ліцензії на здійснення валютних операцій, а тому стягнення мало відбутись у доларах США, як це передбачено кредитним договором.

На переконання заявника, судами першої та апеляційної інстанцій неправильно визначено початок перебігу строку виконання договірного зобов'язання, зокрема, не враховано, що початок строку виконання визначається за кожним окремим зобов'язанням, внаслідок чого невірно застосовано правила частини четвертої статті 559 ЦК України.

Від ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що порука припинилась на підставі частин першої та четвертої статті 599 ЦК України, є законними та обґрунтованими, а тому просили рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження та ухвалою від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 28 лютого 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 22 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк»,правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 42 900, 00 дол. США під 15 % річних з кінцевим терміном повернення 21 травня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 22 травня 2008 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та банком укладено договори поруки № 1/0-П та № 2/0-П, згідно з якими поручителі взяли на себе зобов'язання відповідати перед банком в повному обсязі за виконання ОСОБА_3 всіх його зобов'язань, що виникли з кредитного договору.

21 жовтня 2009 року у зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором і наявністю заборгованості АКІБ «УкрСиббанк» надіслано позичальнику письмове повідомлення-вимогу про повернення банку усієї суми прострочених відсотків та основного боргу протягом 31 календарного дня від дати отримання вимоги. У випадку невиконання зобов'язань у термін, зазначений у вимозі, починаючи з 32 дня отримання цієї вимоги настане строк обов'язкового дострокового повернення кредиту та процентів за користування ним в повному обсязі. Зазначена вимога позичальником не отримана та протягом 31 дня не виконана, таким чином, помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що 23 листопада 2009 року обґрунтовано визначений банком як новий строк дострокового повернення кредиту в повному обсязі.

Хоча докази вручення вимоги боржнику в матеріалах справи відсутні, втім це не має правового значення для оцінки рішень, дій та поведінки позивача у справі, що мали певні правові наслідки, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 6.2 кредитного договору сторони встановили правило про запровадження двох альтернативних підстав визначення моменту настання термінів дострокового повернення кредиту і сплати за кредит, а також щодо того, з якого моменту вони вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит є обов'язковими до повернення і сплати в повному обсязі.

За наведених обставин Верховний Суд визнає наявними підстави для застосування абзацу 3 пункту 6.2 кредитного договору, укладеного між сторонами. Відповідно, починаючи з 41 календарного дня, тобто з 01 грудня 2009 року у банку виникло право пред'явлення відповідної вимоги як до позичальника, так і до поручителя про дострокове повернення кредитних коштів шляхом звернення з відповідним позовом до суду.

Сторони визначили наведені правила у договорі, встановили обов'язкові для обох сторін правила поведінки, яких вони повинні дотримуватися. Сторони врегулювали свої відносини за правилами частини третьої статті 6 ЦК України на власний розсуд. При цьому зміст вимоги банку, направленої позичальнику та поручителю, не є підставою для зміни інших умов кредитного договору, окрім зміни умов щодо строку його виконання, саме в цьому й полягає правовий сенс такої вимоги кредитора, надісланої боржникам.

Враховуючи, що рішення про дострокове повернення кредитних коштів приймалося саме банком, незалежно від того, чи отримали позичальник та поручитель такі повідомлення, згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача, це зумовлювало обов'язок банку пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати, визначеної в договорі.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій встановили, що банк виконав умови кредитного договору, надав позичальнику кредит, проте ОСОБА_3 належним чином не виконував свої зобов'язання з повернення грошових коштів, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку.

Доводи касаційної скарги про те, що суди безпідставно стягнули кредитну заборгованість у національній валюті, гривні, на правильність зазначених висновків не впливає, оскільки Верховним Судом встановлено, що, вирішуючи спір в зазначеній частині, суди першої та апеляційної інстанцій діяли згідно з принципом диспозитивності цивільного судочинства, бо саме у цій валюті у поданому позові банк просив суд стягнути заборгованість.

Переглядаючи рішення судів першої та апеляційної інстанції на предмет правильності застосування ними частин першої та четвертої статті 559 ЦК України, Верховний Суд виходить з такого.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені приписи порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі

№ 6-6цс14 сформулював правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

У кредитному договорі від 22 травня 2008 рокувизначений строк виконання основного зобов'язання - до 21 травня 2015 року включно, проте ані в цьому договорі, ані в договорі поруки не встановлений строк дії поруки.

З огляду на це необхідно застосовувати припис частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки у разі, якщо у договорі не встановлений строк її дії і якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Після настання строку виконання основного зобов'язання у позивача виникло право протягом наступних шести місяців пред'явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов'язання боржника. Після спливу цих шести місяців порука припинилася.

Позивач у листі від 21 жовтня 2009 року №137-433/1714 пред'явив вимогу до позичальника поза межами строку кредитного договору, чим змінив строк виконання основного зобов'язання, а до суду звернувся 17 січня 2011 рокуз пропуском шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Тому позивач не вправі вимагати надання у судовому порядку захисту його права на виконання основного зобов'язання поручителями.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №2/545/670/15.

У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 01 листопада 2017 року у справі № 6-2615цс16).

Встановивши, що банк змінив строк виконання основного зобов'язання та не пред'явив вимоги до поручителів протягом шести місяців з дня настання такого строку, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про наявність підстав, визначених у частині четвертій статті 559 ЦК України, для припинення поруки.

Перевіривши рішення судів першої та апеляційної інстанцій на правильність застосування положень частини першої статті 559 ЦК України, Верховний Суд зробив такі висновки.

Відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу його відповідальності. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто у законі припинення поруки пов'язується зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що це призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. На зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається, і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі756/217/15-ц.

Втім, зробивши висновки про наявність обставин, визначених частиною першою статті 559 ЦК України, суди першої та апеляційної інстанцій припустилися помилки, оскільки внаслідок зміни строку виконання основного зобов'язання обсяг відповідальності поручителів за кредитним договором не збільшився, а тому суди неправильно застосували зазначену норму матеріального права.

Одночасно суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що належним способом судового захисту є не пред'явлення вимоги про припинення договору поруки, а вимоги про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки.

Право поручителя підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом припинення договору поруки відповідно до пункту 7 частини другої статті 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-69цс11).

За правилами частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов переконання, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають зміні шляхом виключення з їх мотивувальних частин посилання на те, що порука за договорами поруки від 22 травня 2008 року № 1/0-П та № 2/0-П припинилась на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Оскільки припиненою має бути визнана порука, а не договори поруки, то визнання договорів поруки припиненими у судових рішеннях є помилковим, а тому зміні також підлягають їх мотивувальні та резолютивні частини із зазначенням, що припиненою є саме порука як зобов'язання за договорами поруки від 22 травня 2008 року № 1/0-П та № 2/0-П.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Змінити рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року, виключивши з їх мотивувальних частин посилання на те, що порука за договорами поруки від 22 травня 2008 року № 1/0-П та № 2/0-П припинилась на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

Змінити рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 23 листопада 2016 року, зазначивши у їх резолютивних частинах, що порука за договорами поруки від 22 травня 2008 року № 1/0-П та №2/0-П є такою, що припинилася.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик