АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Справа №759/8539/18
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/6260/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

судді - доповідача Рейнарт І.М.

суддів Мазурик О.Ф., Панченка М.М.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу судді Святошинського районного суду міста Києва від 8 червня 2018 року (суддя Петренко Н.О.) про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Верховного Суду про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади,

встановила:

у червні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати, що Верховний Суд незаконно обмежує доступ до публічної інформації; що усі судові рішення Касаційного цивільного суду та Касаційного кримінального суду Верховного Суду відповідно до ст. 60 Конституції України не визнаються та не мають юридичної сили; також просив стягнути з відповідача збитки у розмірі 5 000 000грн та 5 000 000грн моральної шкоди.

Ухвалою судді Святошинського районного суду міста Києва від 8 червня 2018 року відмовлено у відкритті провадження.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу судді скасувати та вирішити питання по суті позовних вимог.

Позивач посилається на помилковість та необґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не подано.

Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.32, 33), у судове засідання не з'явилися, позивач просив розглядати апеляційну скаргу у його відсутність, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до Верховного Суду у порядку цивільного судочинства, в якому просив визнати дії відповідача неправомірними, судові рішення, прийняті Касаційним цивільним судом та Касаційним кримінальним судом Верховного Суду такими, що не відповідають Конституції України, та стягнути матеріальну та моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача.

При цьому, позивач посилався на статті 230, 1173 ЦК України та норми Конституції України.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі, суддя першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, так як відповідно до діючого законодавства суд не може виступати у якості відповідача у даній справі.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Однією із закріплених у наведеній нормі гарантій справедливого судочинства є доступ до суду, що передбачає можливість безперешкодного звернення до суду за захистом своїх прав. Забезпечення такого права в національному законодавстві випливає з положень Конституції України.

Так, частиною другою статті 55 Основного Закону передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно із частиною третьою статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Реалізація права на суд залежить як від інституційних та організаційних чинників, так і від особливостей здійснення окремих судових процедур.

Відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Таким чином, повноваження кожного органу законодавчої, виконавчої та судової влади не є безмежними, а визначаються Конституцією та законами України. Отже, суди не мають права розглядати вимоги, які не належать до їх юрисдикції, визначеної законом.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне та суб'єктний склад такого спору.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

Отже, одним із учасників адміністративного спору є суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність

публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснювала публічно-владні управлінські функції і спір виник у зв'язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Отже, у порядку адміністративного судочинства можуть бути оскаржені акти, дії або бездіяльність посадових і службових осіб судів, що належать до сфери управлінської діяльності та не пов'язані зі здійсненням судом провадження у справі, результатом якого є прийняття акта органом судової влади.

При цьому дії суду, вчинені при виконанні своїх обов'язків щодо здійснення правосуддя (самостійного виду державної діяльності, яка здійснюється шляхом розгляду й вирішення в судових засіданнях в особливій, установленій законом процесуальній формі адміністративних, цивільних, кримінальних та інших справ), є процесуальними, а не управлінськими. Оскарження в будь-який спосіб процесуальних актів, дій (бездіяльності) судів і суддів при розгляді конкретної справи поза передбаченим процесуальним законом порядком не допускається.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в Україні діють місцеві, апеляційні суди, Верховний Суд, а для розгляду окремих категорій справ - вищі спеціалізовані суди.

Суд є органом, який розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Законність процесуальних дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Здійснення правосуддя в Україні врегульовано конституційними нормами окремо від діяльності інших органів державної влади. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом України у справі 6-3139цс16.

Таким чином, суд як орган, що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд виступає не як орган, що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа).

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Частиною 5 статті 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень

або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведених норм ЦПК України та КАС України дає підстави для висновку про те, що у порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої виключно суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

У прохальній частині позову ОСОБА_1 вказав вимоги про визнання усіх судових рішень Касаційного цивільного суду та Касаційного кримінального суду Верховного Суду такими, що не визнаються та не мають юридичної сили відповідно до ст. 60 Конституції України, що не підлягає розгляду у загальних судах, так як стосується процесуальних рішень суду.

Крім того, ОСОБА_1 просив визнати, що Верховний Суд незаконно обмежує доступ до публічної інформації, та стягнути матеріальну і моральну шкоди, які завдані вищезазначеними неправомірними діями.

Оскільки позов ОСОБА_1 стосується неправомірних дій суб'єкта владних повноважень, пов'язаних із ненаданням доступу до публічної інформації, позивач просив визнати такі дії незаконними, і його вимога про відшкодування матеріальної і моральної шкоди пов'язана з вимогою про визнання дій суб'єкта владних повноважень незаконною, суддя першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства і на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України правомірно відмовив у відкритті провадження у цивільній справі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції постановив ухвалу з дотриманням норм процесуального права, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381- 383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу судді Святошинського районного суду міста Києва від 8 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді