АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2611/18 Справа № 207/1613/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Тюлюнова В. Г. Доповідач - Куценко Т.Р.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 липня 2018 року м. Дніпро 26 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Кам'янська міська рада про визнання приватизації земельної ділянки недійсною, скасування державного акту на право приватної власності на землю, -

п о с т а н о в и л а:

У червні 2016 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулись суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання рішення Дніпродзержинської міської ради від 29.01.2009 року № 600-32/У в частині передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0715 га за адресою: АДРЕСА_1 та видачі йому державного акту на право власності на землю недійсним та визнання Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 площею 0,0715 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 51 від 12.12.2009 року - недійсним та скасування реєстрації права власності за ОСОБА_3, мотивуючи тим, що у 2008 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2007 року, виданого Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 та визнання за ними права власності за кожним на 1/3 частину будинку, АДРЕСА_1 /а.с. 3-7/.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено /а.с. 164-169/.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі /а.с. 174-177/.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не взяв до уваги те, що рішенням Дніпродзержинської міської ради від 29 січня 2009 року № 600-32/У ОСОБА_3 передана у власність земельна ділянка площею 0,0715 га за адресою: АДРЕСА_1, а згідно рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 22 лютого 2010 року визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 вересня 2007 року, видане другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою, визнано право власності на 1/3 частину будинку за кожним в порядку спадкування за законом, а тому вказане вище рішення міської ради порушує земельні права апелянтів.

В порядку ст.360 ЦПК України ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін /а.с. 198-199/.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.2 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції в яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у 2008 році позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2007 року, виданого Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 та визнання за нами права власності за кожним на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 лютого 2010 року позовні вимоги до ОСОБА_3 були задоволені у повному обсязі. Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 вересня 2007 року, видане Другою Дніпродзержинською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3. Визнано за нами, ОСОБА_1, ОСОБА_2, за кожним право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4. Спірний будинок знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,0715 га.

Ще до ухвалення рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 лютого 2010 року відповідач у 2009 році звернувся до Дніпродзержинської міської ради з заявою про надання земельної ділянки у приватну власність за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0715 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), надавши Свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 вересня 2007 року, яке підтверджувало його право власності на весь спадковий будинок.

Відповідно до рішення Дніпродзержинської міської ради від 29.01.2009 року № 600-32/У відповідачу ОСОБА_3 була надана земельна ділянка у приватну власність за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 0,0715 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Відповідач отримав державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 51 від 12.12.2009 року.

На момент отримання відповідачем Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 вересня 2007 року, яке підтверджувало його право власності на весь спадковий будинок, земельна ділянка у приватній власності не знаходилась.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено незаконність рішення Дніпродзержинської міської ради, тому підстави для його скасування відсутні.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким рішенням суду виходячи з наступного.

За змістом ст.25 ЗК України /в редакції, яка була чинною на час прийняття рішення Дніпродзержинською міською радою Дніпропетровської області/ рішення про приватизацію земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій приймають органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень за клопотанням працівників цих підприємств, установ та організацій.

Відповідно до ст.118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або

користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Статтею 126 ЗК України визначено, що таким документом є державний акт.

Частина 1 ст.15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті грунтуются на нормах Конституції, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання /ст.13/, захист прав і свобод людини і громадянина судом /ч.1 ст.55/.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як роз'яснив Пленум ВС в абз.2 п.2 постанови від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень стст.8, 124 Конституції, стст.26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК, глав 27, 33, 34 ЦК, ст.15 ЦПК, ст.12 Господарського процесуального кодексу судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками.

Отже, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Такого висновку дійшов Верховний суд України в Постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2824цс15.

Проте, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку без установлення незаконності рішення відповідного органу, на підставі якого він виданий, не є належним та окремим способом захисту порушених прав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звертаючись до суду з позовом ставили вимоги про визнання приватизації земельної ділянки недійсною, скасування державного акту на право приватної власності на землю.

При цьому, як на підставу позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються саме на незаконність дій виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради.

Враховуючи, що предмет заявлених позовних вимог переважним чином стосується прав та обов'язків Дніпродзержинської міської ради та відповідного департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно, апеляційний суд позбавлений можливості у повній мірі з'ясувати всі обставини справи.

Відповідно до ч. п.3,4 ч.5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігає об'єктивність і неупередженість: роз'яснює у випадку необхідності учасника судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасника судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Відповідно до ч.6 ст.130 ЦПК України, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Розглядаючи справу суд першої інстанції в порушення ст. 51 ЦПК України не обговорив питання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів Дніпродзержинську міську раду та відповідний департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, і цими діями обмежив їх у правах, встановлених ст. 43 ЦПК України, порушивши принцип здійснення судочинства на засадах змагальності сторін.

Суд першої інстанції, не роз'яснив позивачу право звернутись до суду з клопотанням у порядку ст. 43 ЦПК України, та не залучив до участі у справі в якості співвідповідача Дніпродзержинську міську раду та відповідний департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, а суд апеляційної інстанції в межах своїх повноважень, не має права залучити цю особу до участі у справі на стадії апеляційного провадження, навіть зі згоди осіб, які беруть участь у справі.

Отже, при розгляді даної справи судом першої інстанції, у порушення вимог ст. 197 ЦПК України, не було вирішено належним чином питання щодо складу осіб, які братимуть участь у справі, чим порушено норми процесуального права при вирішенні зазначеного спору.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із зазначених вище підстав, що не позбавляє ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права звертатися з відповідним позовом до належного відповідача у передбачений законом спосіб та порядок.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11 січня 2018 року змінити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Кам'янська міська рада про визнання приватизації земельної ділянки недійсною, скасування державного акту на право приватної власності на землю відмовити з інших підстав.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

Ж.І. Максюта