Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 643/17284/15-ц

провадження № 61-11649св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - Харківська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2016 року у складі судді Скотаря А. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Харківського області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Кіпенка І. С., Кокоші В. В., Шаповал Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Управління комунального майна та приватизації Харківської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Харківська міська рада, про визнання недійсним розпорядження центру (відділу) приватизації, свідоцтва про право власності на житло та договору купівлі-продажу квартири.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що тривалий час проживала зі своєю сім'єю у квартирі АДРЕСА_1, яка на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 вересня 2002 року, належала її діду ОСОБА_4 При цьому зазначає, що приватизація цієї квартири відбулася з порушенням її прав, оскільки на момент приватизації вона була неповнолітньою, тому її не було включено до приватизаційних документів через відповідну заяву, подану її матір'ю - ОСОБА_6, яка помилково вважаючи, що вона та її діти вже використали своє право на приватизацію, відмовилась від приватизації спірної квартири на користь дідуся.

При цьому позивач брала участь у приватизації квартири АДРЕСА_2, проте використала це право не в повному обсязі, так як приватизувала лише 11,4 кв. м житла, тоді як норма складає 21 кв. м.

Враховуючи, що її право на приватизацію квартири АДРЕСА_1 порушене, позивач, з урахування уточнених позовних вимог, просила визнати недійсним та скасувати розпорядження центру (відділу) приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації Виконавчого комітету Харківської міської ради від 13 вересня 2002 року № 5167, визнати недійсним свідоцтво про право власності на зазначену квартиру та договір купівлі-продажу від 06 вересня 2013 року, за яким ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_5

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на приватизацію не порушене, так як останній не було відмовлено у приватизації, це право зберігається за нею до тепер і може бути реалізовано в майбутньому у передбачених законом межах. Органом приватизації дотримано вимоги Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56 (далі - Положення), отримано згоду усіх повнолітніх членів сім'ї. Разом з тим у мотивувальній частині рішення зазначено, що на час звернення до суду із указаним позовом сплила позовна давність, що також є підставою для відмови у позові.

Ухвалою Апеляційного суду Харківського області від 14 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що рішення суду постановлене з дотриманням вимог, передбачених статтями 213, 214 ЦПК України. При цьому визнав безпідставними висновки суду в мотивувальній частині рішення, що на час звернення до суду з даним позовом сплила позовна давність, що є підставою для відмови у позові, оскільки сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові у разі якщо буде встановлено порушення права особи, яка звернулася до суду за захистом порушеного права.

У березні 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківського області від 14 лютого 2017 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказувала на те, що оскаржувані рішення постановлені без урахування порушення прав неповнолітньої особи - позивача у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 07 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що на момент приватизації квартири АДРЕСА_1 в ній були зареєстровані та проживали ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та позивач ОСОБА_3

Право брати участь у приватизації зазначеної квартири мала також ОСОБА_3, яка не в повному обсязі використала це право при приватизації іншої квартири - АДРЕСА_2, проте мати останньої - ОСОБА_6, діючи від імені неповнолітньої на той час ОСОБА_3, своєю заявою відмовилася від приватизації спірної квартири на користь свого батька - ОСОБА_4, мотивуючи свою заяву тим, що вона та її неповнолітні діти вже використали право на приватизацію іншої квартири.

Приватизація державного житлового фонду в Україні здійснюється відповідно до Конституції України, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», «Положення про порядок передачі квартир (домоволодінь) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, яке було чинним на час приватизації житла (далі - Положення).

Згідно з пунктом 18 Положення громадянин, який виявив бажання приватизувати зайняту ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації по оформленню документів, де одержує бланк заяви та відповідну консультацію.

Згідно з пунктом 5 статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин має право приватизувати зайняте ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою оплатою один раз. Безкоштовна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв. м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв. м на сім'ю.

Передача зайнятих квартир (домоволодінь) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно проживають в даній квартирі, в тому числі і тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов' яковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються при наявності заяви громадянина.

ОСОБА_3 своє право на приватизацію реалізувала не в повному обсязі, а саме: на 11,4 кв. м у квартирі АДРЕСА_2, а тому може використати своє право при приватизації 9,6 кв. м житлового фонду.

Разом з тим 06 серпня 2002 року ОСОБА_6 подала заяву від свого імені та від імені неповнолітньої ОСОБА_3, якою надала згоду на приватизацію спірної квартири її батьком - ОСОБА_4

На підставі заяви, встановленого зразка з підписами наймача та повнолітніх членів сім'ї, 13 вересня 2002 року Центром приватизації державного житлового фонду видано розпорядження, яким задоволено прохання ОСОБА_4 про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

На підставі цього розпорядження 13 вересня 2002 року на ім'я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на зазначену квартиру.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 06 вересня 2013 року ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_5

У разі приватизації житла, у якому постійно проживають на законних підставах також неповнолітні діти, потрібна письмова заява їх законного представника щодо згоди на приватизацію з урахуванням інтересів неповнолітніх, при цьому відповідно до положень чинного законодавства не передбачена необхідність письмової згоди неповнолітньої особи, а достатньо тільки згоди батьків, також не передбачена згода на приватизацію від органу опіки та піклування.

Законодавство про приватизацію житла визначає право громадян України приватизувати займане ними житло один раз. Передбачається також, що кожен громадянин України у разі, коли частка житла, яка приватизується, менша за встановлену норму, одержить компенсацію у вигляді житлових чеків. Ці чеки громадянин України може використати для приватизації як житла, так і частки майна державних підприємств або земельного фонду.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку про те, що право позивача на приватизацію не є порушеним, так як останній не було відмовлено у приватизації, це право у межах відповідної частки зберігається за нею і може бути реалізоване у майбутньому у передбаченому законом порядку. При цьому органом приватизації при видачі розпорядження про приватизацію спірної квартири дотримано вимог, передбачених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду»та Положенням, зокрема отримано згоду на приватизацію спірної квартири на ім'я ОСОБА_4 від повнолітнього члена сім'ї - ОСОБА_6, яка діяла у своїх інтересах та від імені неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Доводи касаційної скарги заявника про те, що оскаржувані рішення постановлені без урахування порушення прав неповнолітньої особи - позивача у справі - не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківського області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик