Справа № 308/6268/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2018 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - Монич О.В.

з участю - ОСОБА_1

представника позивача - Шкорка С.М.

та представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

02.06.2015р. ПАТ КБ „ПриватБанк" звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, який мотивує тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 21.05.2007 р. уклали кредитний договір № МКТ7АЕ00000075, відповідно до якого ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит у розмірі 13998,53 дол. США на термін до 19.05.2012 р., а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк зобов'язання за даним договором виконав в повному обсязі, надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 18.05.2015 р. має заборгованість у розмірі 50975,63 дол. США.

16.10.2015 р. ПАТ КБ "ПриватБанк" подав до суду уточнену позовну заяву, відповідно до якої, із урахуванням заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ у справі №0417/2-3490/2011, відповідно до якого із ОСОБА_4 стягнуто на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором в сумі 151 254 грн.10 коп., просив суд, стягнути з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 35 803,40 доларів США, що за курсом 21.58 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.09.2015р. складає 772 637, 37 грн., за кредитним договором №MKT7AE00000075 від 21.05.2007р., за період від 26.08.2011р. по 29.09.2015р. а також, просив суд, стягнути на користь Позивача із Відповідача судові витрати.

26.10.2016р., відповідачем ОСОБА_4 подано заяву про застосування строків позовної давності по справі, відповідно до якої, ОСОБА_4 вважає, що у даній справі є підстави для застосування строку позовної давності з огляду на те, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). На правовідносини, що існують між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 поширюється позовна давність тривалістю у три роки. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як видно із кредитного договору, який укладено 21.05.2007р. між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 за №MKT7AE00000075, він діє до 19.05.2012р., тоді як позовна заява ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором №MKT7AE00000075, надійшла до суду 02.06.2015р., про що свідчить відтиск штампу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із відповідною вхідною датою «02.06.2015р.», що є доказом пропуску позивачем строку позовної давності. Таким чином, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_4 після спливу строку позовної давності. Тому, просив суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

Представником відповідача, адвокатом ОСОБА_3 подано заяву (клопотання) про застосування строків позовної давності по справі, відповідно до якого просить суд застосувати при вирішенні даного спору позовну давність в один рік до вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені), оскільки із заяви про уточнення позовної заяви видно, що в суму в розмірі 35 803,40 доларів США, що за курсом 21.58 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.09.2015р. складає 772 637, 37 грн., яку Позивач просить стягнути із ОСОБА_4, фактично включено лише пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, у період із 26.08.2011р. по 29.09.2015р. Однак, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, зокрема позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, до позовної вимоги про стягнення на користь банку пені, застосовується позовна давність - один рік. 03.11.2017р., не погоджуючись із позовною та уточненою позовною заявами, представником відповідача, адвокатом ОСОБА_3 подано заперечення проти уточненої позовної заяви, відповідно до якого вважає позов ПАТ КБ "ПриватБанку" до ОСОБА_4 безпідставним, а позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення із огляду на наступне. У задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із сплином строків позовної давності так як кредитний договір був чинним до 19.05.2012р., а до суду подано позовну заяву 02.06.2015р., про що суду подано окрему заяву. Також, заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 27.10.2011р., яке набуло законної сили, із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто заборгованість за кредитним договором №MKT7AE00000075 від 21.05.2007р., зокрема по тілу та відсоткам за користування кредитом. Повторне стягнення суми заборгованості, яка уже була стягнута за рішенням суду, - не допускається. По - третє, із заяви про уточнення позовної заяви видно, що в суму в розмірі 35 803,40 доларів США, що за курсом 21.58 відповідно до службового розпорядження НБУ від 29.09.2015р. Складає 772 637, 37 грн., яку Позивач просить стягнути із ОСОБА_4, фактично включено лише пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, у період із 26.08.2011р. по 29.09.2015р. Однак, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, зокрема позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Таким чином, до позовної вимоги про стягнення на користь банку пені, застосовується позовна давність - один рік. По - четверте, із кредитного договору слідує, що забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за даним договором виступає автомобіль Мерседес - Бенц, а також всі інші види застав, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов'язання за даним Договором. Даний транспортний засіб - автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель 112 D,; шасі (кузова, рами) НОМЕР_1; реєстраційний номер: НОМЕР_2, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», вилучив від ОСОБА_4 в рахунок погашення його заборгованості по кредиту, у 2014р. даний транспортний засіб був знятий із реєстрації, а у 2015р. - проданий Банком третій особі, що підтверджується наступними письмовими доказами: довіреностями від 2011р. та 2014р., звітом про експертну оцінку транспортного засобу від 28.09.2010р., актом приймання - передачі, договором купівлі - продажу, журналом - карток МРЕВ. Із урахуванням вищевикладеного, вважає, що у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБАНК» до ОСОБА_4 слід відмовити у повному обсязі.

Представник Позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" у судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримав у повному обсязі із підстав зазначених у ній та просив суд задовольнити її у повному обсязі. З приводу задоволення клопотань про застосування строків загальної та спеціальної позовної давності заперечив, у задоволенні таких просив відмовити. Представник відповідача, адвокат ОСОБА_3 уточнену позовну заяву не визнала, у задоволенні такої просила відмовити з підстав, наведених у запереченні. Просила суд застосувати до вказаних правовідносин строк загальної та спеціальної позовної давності. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно п. 9 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судом встановлено, та сторонами у справі визнано, що в 21.05.2007р. між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №MKT7AE00000075 від 21.05.2007р., відповідно до якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти на термін до 19.05.2012р., згідно до п. 7.1 Договору.

Позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою 02.06.2015р. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), яка застосовується і до спірних правовідносин. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Статтею 261 цього ж кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_4 після спливу строку позовної давності. Судом також встановлено, що відповідно до п. 7.3 Договору, забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за даним договором виступає автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель 112 D,; шасі (кузова, рами) НОМЕР_1; реєстраційний номер: НОМЕР_2, а також всі інші види застав, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов'язання за даним Договором. За заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від 27.10.2011р. в справі №0417/2-3490/2011, яке набуло законної сили, із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стягнуто заборгованість за кредитним договором №MKT7AE00000075 від 21.05.2007р., зокрема по тілу та відсоткам за користування кредитом.

Частиною 4 статті 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Транспортний засіб - автомобіль марки MERCEDES-BENZ, модель 112 D, шасі (кузова, рами) НОМЕР_1, реєстраційний номер: НОМЕР_2, від ОСОБА_4 було вилучено ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в рахунок погашення заборгованості по кредиту, у 2014р. даний транспортний засіб був знятий із реєстрації, а у 2015р. - проданий Банком третій особі, що підтверджується довіреностями від 2011р. та 2014р., звітом про експертну оцінку транспортного засобу від 28.09.2010р., актом приймання - передачі, договором купівлі - продажу, журналом - карток МРЕВ.

Судом також встановлено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" просить суд стягнути на його користь із ОСОБА_4 35 803,40 долари США, що складається із: - залишку заборгованості за процентами, в тому числі залишок заборгованості за процентами, на залишок простроченої заборгованості за кредитом - 2 876, 57 долари США; - заборгованість з комісії, в тому числі заборгованість за простроченою комісією 156, 80 долари США; - загальна сума нарахованої пені - 32 770, 03 долари США. Відповідно до п. 7.1 укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_4 кредитного договору №MKT7AE00000075 від 21.05.2007р., строк кредитування закінчується 19.05.2012р. Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018р. в справі №444/9519/12 за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором : Висновки за результатами розгляду касаційної скарги щодо суті касаційної скарги для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. У постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16 Верховний Суд України констатував, що є неправильними та не відповідають нормам матеріального права висновки судів про те, що позовна давність не спливла щодо частини щомісячних платежів за кредитом, право на стягнення яких виникло у межах трьох років до дня звернення банку з позовом до суду. Вказане підтверджує позицію Великої Палати Верховної Суду про наявність підстав для відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги щодо правильного застосування норм права: Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Таким чином, нарахування позивачем 2 876, 57 доларів США заборгованості за процентами, в тому числі й нарахованими на залишок простроченої заборгованості за кредитом є незаконним, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Слід зазначити, що нарахування банком заборгованості по комісії за користування кредитом є незаконним, як і нарахування пені у доларах США до суми заборгованості, частина з якої не існує з урахуванням наступних висновків Верховного Суду України. Як зазначено у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16(постанова від 16.11.2016 року), положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10травня 2007 року №168, (яка діяла на період нарахування комісії) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Відтак нарахування позивачем 156,80 доларів США заборгованості по комісії за користування кредитом є незаконним, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Щодо стягнення пені в іноземній валюті, слід зазначити наступне.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 року у справі №6-2667цс16 відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третястатті 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Таким чином, розмір пені пов'язаний з розміром облікової ставки Національного банку України, а оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні. Відтак нарахування позивачем 32 770,03 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором є незаконним, тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку, що слід відмовити у задоволенні позову за необґрунтованістю. Відповідно, до задоволення не підлягає і позовна вимога про стягнення із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" судових витрат. На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 81, 89, 141, 263-265, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості у розмірі 35803,40 доларів США за кредитним договором № MКТ7AE00000075 від 21.05.2007 р. - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Закарпатської області шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

СуддяУжгородського

міськрайонного суду Монич О.В.