Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 311//1528/15Головуючий у 1-й інстанції Носик М.А.
Пр. № 22-ц/778/1825/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Ващенко З.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області на рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року у справі за позовом Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Комунальне підприємство «Дім» Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Степногірська селищна рада Василівського району Запорізької області звернулась до суду із вищезазначеним позовом який неодноразово уточнювався, в останній уточненій позовній заяві від 22 вересня 2017 року (т. с. 2 а.с. 119-121) просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю в ньому понад 6 місяців без поважних причин; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

В обґрунтування позову зазначала, що вказаний гуртожиток перебуває у комунальній власності Степногірської селищної ради. 03 грудня 2001 року рішенням виконкому Степногірьсокї селищної ради №347 житлову кімнату НОМЕР_2 вказаного гуртожитку виділено ОСОБА_5, зі складом сім`ї 3 чоловіка, до якої відповідач не входив. З 16 січня 2002 року ОСОБА_5 отримав ордер №316 на вселення у вказане житлове приміщення та з того ж дня був зареєстрований за вказаною адресою. 27 грудня 2002 року дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_5 разом з сином ОСОБА_6 була знята з реєстрації, та зареєструвалися за попередньою адресою місця реєстрації - кім.НОМЕР_3 в тому ж гуртожитку, наймачем якої на той час була ОСОБА_7 - теща ОСОБА_5 - наймача кімнати НОМЕР_2, що підтверджується копією форми В - картки по квартирного обліку реєстрації громадян в кімнаті НОМЕР_3 28 грудня 2002 року у кімнаті НОМЕР_2 гуртожитку був зареєстрований з невідомих позивачу причин ОСОБА_3, який не перебуває у родинних відносинах з наймачем - ОСОБА_5, останній в той же день був знятий з реєстрації у кімнаті НОМЕР_2 та зареєструвався у кімнаті НОМЕР_3 того ж гуртожитку. Таким чином, ОСОБА_3 лишився зареєстрованим у кімнаті НОМЕР_2 сам. Відповідач та колишній наймач ОСОБА_5 усно зверталися до селищної ради з приводу переоформлення особистого рахунку, на що їм було роз'яснено про неможливість надання дозволу на переоформлення, оскільки вони не є між собою членами сім`ї. ОСОБА_5 звертався в селищну раду із заявою про переоформлення особистого рахунку, яке розглядалося 14 квітня 2005 року та було ухвалено рішення №889 про відмову у переоформленні особистого рахунку. Житлові приміщення у вказаному гуртожитку підлягають приватизації відповідно до рішення №8 ХХУП сесії селищної ради від 15 листопада 2012 року та рішення №16 ХХХ1 сесії селищної ради від 28 березня 2013 року. Після початку процесу приватизації у 2013 році відповідач звернувся в селищну раду із заявою на приватизацію, але з недостатнім пакетом документів, перелік яких затверджено вказаними рішеннями сесії селищної ради, які відповідач згодом відкликав своєю наступною заявою. У 2014 році відповідач вдруге звернувся до селищної ради із заявою про надання дозволу на приватизацію кімнати НОМЕР_2 та надав пакет документів, серед яких був підроблений ордер на його вселення. Відповідачу було відмовлено в приватизації вказаного житлового приміщення. Відповідач жодного дня, з моменту реєстрації місця проживання, не проживав у вказаній кімнаті, з часу звільнення кімнати сім'єю ОСОБА_5 кімната знаходиться у стадії незакінченого ремонту. Електроенергією відповідач у кімнаті не користується, з 2002 по 2015 рік споживання дорівнює нулю. Послугами водопостачання та водовідведення відповідач також не користується, сплачує лише за комунальні послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території. Під час проведення перевірок 29 грудня 2014 року та 01 квітня 2015 року за участю комісії з питань житлового обліку та контролю за використанням житла КП «Дім», інших членів комісії, мешканців кімнат №45 та №51 було встановлено, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні понад 6 місяців, 5-6 років там взагалі не з'являється, за кімнатою не наглядає. Відповідач тривалий час з сім`єю мешкає і працює в м. Києві, куди виїхав на заробітки. Заяв від відповідача про збереження за ним права користування житловим приміщенням не надходило.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 20 травня 2015 року (т.с. 1 а.с. 39) провадження у цій справі відкрито.

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року (суддя Кочева І.В. т.с. 1 а.с. 170-174), з урахуванням ухвали про виправлення описки (т.с. 1 а.с. 196), у задоволенні позову Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області у цій справі відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року (судді Краснокуться О.М., Пільщик Л.В., Сапун О.А., т.с. 1 а.с. 218-223) апеляційну скаргу Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області відхилено, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року (т.с. 2 а.с. 23-25) касаційну скаргу Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області задоволено частково, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 01 лютого 2017 року (суддя Носик М.А.) справу прийнято до провадження.

15 березня 2017 року позивач надав уточнену позовну заяву (т.с. 2 а.с. 85-88), в якій просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю в ньому понад 6 місяців без поважних причин. Також позивач просить розірвати договір №809 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (найму житлового приміщення), укладеного 09 січня 2013 року між відповідачем та КП «Дім» Степногірської селищної ради у зв'язку з наданням неправдивої інформації під час укладання цього договору, а саме, підробленого ордеру на вселення в житлове приміщення, з виселенням відповідача ОСОБА_3 з вказаного житла, без надання іншого житла, в порядку ст.826 ЦК України; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

22 вересня 2017 року позивач надав останню уточнену позовну заяву (т.с. 2 а.с. 119-121), в якій просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю в ньому понад 6 місяців без поважних причин; стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 06 грудня 2017 року (т.с. 2 а.с. 139) позовну заяву Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області до ОСОБА_3, Управління державної міграційної служби в Запорізькій області, третя особа - Комунальне підприємство «Дім» Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зобов'язання зняти з реєстрації та розірвання договору, виселення, залишено без розгляду в частині позовної вимоги про розірвання Договору №809 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території (найму житлового приміщення) укладеного 09 січня 2013 року між відповідачем та КП «Дім» Степногірської селищної ради (Житлово-експлуатаційною організацією), в зв'язку з наданням неправдивої інформації під час укладання цього договору, а саме підроблений ордер на вселення в житлове приміщення, з виселенням відповідача ОСОБА_3, з житлової кімнати НОМЕР_2 гуртожитку «Сучасник», розташованого в будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла, в порядку ст. 826 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Василівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року (т.с. 2 а.с. 162) прийнято відмову позивача від позову в частині позовних вимог до Управління державної міграційної служби в Запорізькій області та закрито провадження в частині позовних вимог до Управління державної міграційної служби в Запорізькій області щодо зобов'язання Василівського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області зняти відповідача ОСОБА_3 з реєстрації в кімнаті НОМЕР_2 гуртожитку «Сучасник», розташованого в будинку АДРЕСА_1

Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року (суддя Носик М.А. а.с. 174-176) у задоволенні позову Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач Степногірська селищна рада Василівського району Запорізької області у своїй апеляційній скарзі (а.с. 182-186) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1 у зв'язку з відсутністю в ньому понад 6 місяців без поважних причин, стягнути з відповідача понесені судові витрати.

З 15.12.2017 року набрав законної сили ЦПК України в новій редакції, його нормами керувався суд першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення, також його нормами керується апеляційний суд при апеляційному перегляді законності та обґрунтованості цього рішення у цій справі.

Ухвалою апеляційного суду (т.с. 2 а.с. 197) апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с. 199) з урахуванням навантаженості судді -доповідача та колегії суддів (в Апеляційному суді Запорізької області фактично працює 20 суддів замість 71 судді за штатом, з яких 13 суддів - у судовій палаті з розгляду цивільних справ) та відпустки колегії суддіві судді-доповідача у період з 04.06.2018 року по 13.07.2017 року включно (довідка т.с. 2 а.с. 204).

Відповідач не скористався своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі.

Проте, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.21017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши у судовому засіданні 19 липня 2018 року доповідь судді-доповідача, пояснення всіх осіб, які беруть участь у справі, зокрема: представників позивача Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області (т.с. 2 а.с. 209-211) ОСОБА_8 та ОСОБА_9, відповідача ОСОБА_3, представника останнього за ордером (т.с. 1 а.с. 99, т.с. 2 а.с. 212) ОСОБА_10, представника третьої особи КП «Дім» Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області (т.с. 2 а.с. 213-214) ОСОБА_11, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є рішення, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст.ст.258-260 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, та виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог позивача.

Проте із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, 1. судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; 2. законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.3. судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; 4. при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 5 обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; 6. якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно із ст. 264 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі не відповідає.

Має місце неповне з'ясування фактичних обставин цієї справи судом першої інстанції, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції помилково визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи; порушення норм процесуального права.

У порушення вимог ст. 10 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин цієї справи.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що гуртожиток «Сучасник», розташований за адресою: АДРЕСА_1, в якому знаходиться спірна кімната НОМЕР_2, належить та перебуває у комунальній власності Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області (архівна копі розпорядження голови Василівської РДА Запорізької області № 502 від 06 червня 1996 року - т. с. 1 а.с.27, акт передачі майна - т. с. 1 а.с.28).

Житлово-експлуатаційною організацією, яка забезпечує схоронність житлового фонду цього гуртожитку і належне його використання, здійснює обслуговування та контролює додержання громадянами правил користування гуртожитком, є третя особа у цій справі - КП «Дім» Степногірської селищної ради (т.с. 1 а.с. 48-54).

На підтвердження правомірності вселення у кімнату НОМЕР_2, яка знаходиться у гуртожитку «Сучасник», позивачем надано у матеріали цієї справи ордер № 332(а) (копія т.с. 1 а.с. 17), в якому зазначено, що він виданий ОСОБА_3 на кімнату АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому Степногірської селищної ради № 335 від 28 січня 2002 року на склад сімї з 1 (одного) чоловіка. Ордер за підписом Степногірьского селищного голови датований 10 лютого 2002 року, на копії ордера видно печатку Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області.

Належних, допустимих доказів недійсності вказаного ордеру чи факту підроблення зазначеного документу суду у матеріали цієї справи позивачем не надано, відтак правильними є висновки суду першої інстанції про те, що відповідач ОСОБА_3 вселився у спірне житлове приміщення на відповідній правовій підставі.

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (довідка КП «Дім» т. с.1 а.с.18).

Позивач у цій справі, як правову підставу свого позову для визнання втратившим права користування відповідача вищезазначеним житлом у гуртожитку, зазначав саме ст. 71 ЖК УРСР (збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами), а не ст. 107 ЖК УРСР (розірвання договору найму жилого приміщення наймачем у разі його вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту).

Ст. 71 ЖКУРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку.

Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Позивач у своєму позові у цій справі наполягав на тому, що відповідач без поважних причин не мешкає з моменту реєстрації його у вищезазначеному гуртожитку з 2002 року, проте, належні, допустимі докази останнього надав, починаючи лише з 2014 року (акт уповноважених представників КП «Дім» на предмет непроживання відповідача у гуртожитку від 29.12.2014 року (копія т.с. 1 а.с. 22), акт уповноважених представників КП «Дім» на предмет непроживання відповідача у гуртожитку від 01.04.2015 року (копія т.с. 1 а.с. 21), покази свідків ОСОБА_12 т.с. 1 а.с. 127, ОСОБА_13 т.с. 1 а.с. 126 тощо), які суд першої інстанції безпідставно визнав неналежними у цій справі.

Предметом дослідження проживання (непроживання) у гуртожитку відповідача у цій справі є період з 28.12.2002 року (дати реєстрації відповідача - т.с. 1 а.с. 18) по 28.04.2015 року (дата звернення позивача до суду із вищезазначеним позовом у цій справі - т.с. 1 а.с. 1).

Тому, будь-які докази сторін, надані суду у матеріали цієї справи, які стосуються періоду проживання (непроживання) відповідача у гуртожитку датовані після 28.04.2015 року, не можуть прийматись і не приймаються апеляційним судом до уваги у цій справі (надані відповідачем акт обстеження житлової площі від 06 червня 2017 року, за змістом якого в одній з яких завершено капітальний ремонт, в іншій розпочаті ремонтні роботи; замінено каналізаційні труби, сантехнічні вузли функціонують; встановлено лічильники холодної води та електроенергії (т.с. 2 а.с.124) та квитанція про оплату у 2017 році ОСОБА_3 комунальних послуг за електроенергію, водопостачання та водовідведення, з утримання будинку та прибудинкової території) тощо).

При цьому, встановлено, що відповідач ОСОБА_3 фактично визнав у суді у цій справі обставину того, що він з липня 2009 року не проживає у вищевказаному гуртожитку у зв'язку з роботою, працює у м. Києві директором ТОВ «ІМПЕРІЯ БУД».

В силу вимог ст. 81 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Факт непроживання відповідача у гуртожитку у період з липня 2009 року також підтверджується незначними показами використання електроенергії за кімнатою відповідача у гуртожитку, зокрема: з 2002 року по 2015 рік споживання електроенергії становить «0» (довідка КП «Дім» т.с. 1 а.с. 23).

Також факт безперервної роботи з липня 2009 року відповідача ОСОБА_3 на посаді керівника ТОВ «ІМПЕРІЯ БУД» у м. Київ підтверджується наданими відповідачем у матеріали цієї справи належними, допустимими доказами, зокрема: наказом ТОВ «ІМПЕРІЯ БУД» № 1-к від 27.07.2009 року про призначення відповідача директором останнього (копія т.с. 1 а.с.116), трудовою книжкою відповідача із записами про прийняття його на роботу відповідача з 27.07.2009 року та відсутністю записів про звільнення відповідача з цієї роботи до теперішнього часу (копія т.с. 1 а.с. 117-118), правоустановчими документами ТОВ «ІМПЕРІЯ БУД» (копії т.с. 1 а.с. 120-124).

Суд першої інстанції при вищезазначених фактичних обставинах цієї справи помилково вважав, що відповідач ОСОБА_3 тимчасово виїхав із постійного місця проживання (вищезазначеного гуртожитку) за умовами та характеру його роботи, а тому за ним, як тимчасово відсутнім наймачем, зберігається вищезазначене жиле приміщення у гуртожитку понад 6 (шість) місяців в силу вимог ст. 71 ч. 3 п. 2 ЖК УРСР зберігається з 27.07.2009 року протягом всього часу виконання даної роботи.

Оскільки, встановлено, що вказана вище робота відповідача ОСОБА_3, як одного із засновників ТОВ «ІМПЕРІЯ БУД» (т.с. 1 а.с. 120), з 27.07.2009 року по теперішній час саме на посаді директора ТОВ «ІМПЕРІЯ БУД», юридичною та фактичною адресою якого є саме м. Київ (т.с. 1 а.с. 121-122-124), не схожа на роботу екіпажів судів чи геологічних експедицій тощо, яку передбачає ст. 71 ч. 3 п. 2 ЖК України як підставу для зберігання житла за відсутньою особою, а є постійною.

Встановлено, що з липня 2009 року відповідач мешкає із своєю сім'єю в іншому населеному пункті за зазначеною ним у судовому засіданні в апеляційному суді тимчасовою адресою: м. Київ вул. Олексіївська б. 5 кв. 19.

Оскільки, у належній дружині відповідача - ОСОБА_14 на праві власності квартирі по вул. Тверська 16/21 у м. Києві (витяг з реєстру, копія т.с. 1 а.с. 112-113, 127) знаходиться салон косметології (довідка КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» ЖЕД -102 т. с. 2 а.с.125).

При вищевикладених обставинах, враховуючи, що позивач не мав на час розгляду цієї справи судом першої інстанції належних, допустимих доказів того, що відповідач ОСОБА_3 має саме постійне місце проживання у м. Київ, то звернення позивача у цій справі із позовом до відповідача про визнання останнього таким, що втратив право користування вищезазначеним гуртожитком саме на підставі ст. 71 ЖК УРСР, а не на підставі ст. 107 ЖК УРСР, є правильним.

При вищевикладених обставинах, належними допустимими доказами у цій справі підтверджено, що відповідач ОСОБА_3 з липня 2009 року по квітень 2015 року, тобто понад 6 (шість) місяців поряд, без поважних причин не мешкає у вищезазначеному гуртожитку (житлове приміщення в кімнаті АДРЕСА_1), що є підставою у цій справі для визнання судом останнього за рішенням суду на підставі ст. 71 ЖК УРСР таким, що втратив право користування цим гуртожитком.

Оскільки, епізодичні появи відповідача після липня 2009 року по квітень 2015 року у вищезазначеному гуртожитку лише для виду, з метою незаконного утримання останнього (зокрема з метою подальшої приватизації тощо), не можуть розглядатись як повернення, що перериває перебіг шестимісячного строку.

Відповідач не заявляв у цій справі будь-яких зустрічних позовних вимог у цій справі до позивача, у тому числі з приводу визнання незаконними діяльності чи бездіяльності останнього, пов'язаних із приватизацією відповідачем вищезазначеного спірного житла у гуртожитку, а тому правомірність (неправомірність) останніх не була предметом дослідження та розгляду цієї справи судом першої інстанції, а тому також не може бути і не є предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом.

Відповідачем у цій справі не доведено належними, допустити доказами той факт, що ним особисто власними силами, як зазначав він в апеляційному суді у судовому засіданні, взагалі здійснювався будь-який ремонт його вищезазначеної кімнати у гуртожитку саме у період з липня 2009 року по квітень 2015 року, який заважав йому користуватись останньою.

Суд першої інстанції також помилково вважав, що відсутність бажаної роботи для відповідача у смт. Степногірськ Василівського району Запорізької області може бути підставою для відмови позивачу в його позові до відповідача у цій справі.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області, як особи, яка подала апеляційну скаргу, у цій справі ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам щодо його законності і обґрунтованості, ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року.

За таких обставин, апеляційну скаргу Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області слід задовольнити, рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року у цій справі слід скасувати, ухвалити нове судове рішення, позов Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області задовольнити, визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі задоволення позову позивача Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області, на користь останньої з відповідача ОСОБА_3 слід стягнути судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 4532,56 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову до суду першої інстанції 243,60 (а.с. 7 т.с.1) + судовий збір за подачу апеляційної скарги 267,96 (а.с. 178 т.с. 1) + судовий збір за подачу касаційної скарги 1378,00 грн. (т.с. 2 а.с. 2) + судовий збір за подачу апеляційної скарги 2643,00 грн. (а.с. 187 т.с. 2).

Керуючись ст.ст. 12, 141, 368, 372, 374, 376, 381-384, п. п. 8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області задовольнити.

Рішення Василівського районного суду Запорізької області від 19 лютого 2018 року у цій справі скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнаті АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Степногірської селищної ради Василівського району Запорізької області () судові витрати, пов'язані із розглядом цієї справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій, у розмірі 4532,56 грн. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складений 24 липня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.