Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 641/6941/17-ц

провадження № 61-20936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонернетовариство «УкрСиббанк»,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова у складі судді Фанди О. А. від 29 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бровченка І. О., Кіся П. В., від 06 лютого 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

Позовна заява мотивована тим, що 22 червня 2007 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 44 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних у порядку, на умовах та у строки, визначені договором.

Як на підставунедійсності вказаного договору вона посилалась на: невиконання банком переддоговірної роботи з позичальником, усупереч статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанови Національного Банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту»; відсутність у кредитному договорі істотної умови договору - його ціни; відсутність графіку погашення кредиту; порушення принципу справедливості, який полягає у тому, що кредит було надано в доларах США.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 22 червня 2007 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано докази на підтвердження того, що спірний кредитний договір є несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач була ознайомлена з договором та погодилась з його умовами. При укладанні кредитного договору сторони погодили усі умови договору без будь-яких зауважень.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що ОСОБА_4 була ознайомлена з умовами кредитування та погодилася із ними, підписавши договір без зауважень, отримала грошові кошти у розмірі 44 000 доларів США і лише у 2017 році, майже через десять років після отримання кредиту, заявила позовні вимоги про визнання договору кредиту недійсним, не надавши належних і допустимих доказів на їх підтвердження, що є її процесуальним обовязком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено реальних обставин справи та поверхнево розглянуто доводи та докази, які містяться у справі. Також судами не з'ясовані фактичні обставини справи, порушено процесуальний порядок розгляду справи та фундаментальні принципи правосуддя, чим порушено норми статті 229 ЦПК України про дослідження доказів.

Крім того, 29 листопада 2017 року та 06 лютого 2018 року нею були заявлені клопотання про призначення судово-економічної експертизи, однак судами у задоволенні клопотання було відмовлено, посилаючись на безпідставність, не врахувавши, питання, викладені у клопотанні мають суттєве значення для правильного вирішення справи та судова експертиза може бути вагомим доказом для правильного вирішення справи.

Вважає, що судом порушені її права, передбачені статтями 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, що унеможливило розглянути справу повноцінно.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

11 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом установлено, що 22 червня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк»,укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 44 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних у порядку, на умовах та у строки, визначені договором.

Згідно з частиноюпершою статті 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частинипершої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, укладаючи кредитний договір та додаткову угоду до нього,сторони у письмовій формі досягли згоди щодо усіх істотних умов даного договору, що відповідає положенням чинного законодавства.

За положеннями частин першої, шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Згідно з пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

У пункті 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054, 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

За змістом пункту 7.2 кредитного договору сторони домовилися вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року, статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4, оскільки остання не довела своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов'язком у силу частини третьої статті 10, частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги щодо відмови у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи є безпідставними, оскільки у матеріалах справи міститься достатньо даних і відомостей для об'єктивного і всебічного розгляду справи.

Інші доводи касаційної скаргивисновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк