Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/36785/15-ц

провадження № 61-19538св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року у складі судді Гуменюк А. І. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний кредит») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2015 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір банківського вкладу «Стандартний», за умовами якого банк прийняв від останнього грошові кошти у розмірі 242 700 доларів США зі сплатою 11 % річних терміном до 23 липня 2015 року. Договором було передбачено, що у випадку його розірвання з ініціативи вкладника, проценти нараховуються за ставкою у розмірі 1 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Вказувало, що договором від 04 червня 2015 року, укладеним сторонами, внесені зміни, згідно з якими банк прийняв на себе зобов'язання сплатити вкладнику суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою у разі розірвання основного договору з ініціативи вкладника. У той же день ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою, в якій просив достроково розірвати договір банківського вкладу від 23 квітня 2015 року, повернути суму банківського вкладу та сплатити проценти за користування грошовими коштами, що було здійснено банком.

Банк вважав, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір від 04 червня 2015 року є нікчемним, тому відповідач зобов'язаний повернути банку грошові кошти, які були виплачені йому, як відсотки за ставкою 11 %.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Банк Національний кредит» просило суд зобов'язати ОСОБА_2 повернути грошові кошти у розмірі 2 140,08 доларів США, отриманих за договором від 04 червня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу «Стандартний» від 23 квітня 2015 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ «БанкНаціональний кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний кредит» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доводи щодо нікчемності договору від 04 червня 2015 року про внесення змін до договору банківського вкладу на підставі пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є безпідставними, оскільки договір про внесення змін не містить передбачених вказаною нормою права обставин, які б давали підстави вважати, що ПАТ «Банк національний кредит» відмовився від власних майнових вимог.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «БанкНаціональний кредит» відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень, вірно встановив спірні правовідносини та правильно застосував норми матеріального права, що їх регулюють.

Апеляційний суд зазначив, що всупереч вимогам статей 10, 60 ЦПК України суду позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що банк відмовився від власних майнових вимог. Додатковий договір від 04 червня 2015 року у частині зміни розміру процентної ставки у випадку дострокового розірвання депозитного договору з ініціативи вкладника не дає підстав для висновку про те, що, змінивши процентну ставку, банк відмовився від власних майнових вимог.

У травні 2017 року ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «БанкНаціональний Кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не правильно застосували норму пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що призвело до ухвалення помилкових судових рішень про відмову у задоволенні позову банку.

Вважає, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним та саме його норми підлягають застосуванню з моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації, а інші закони можуть застосовуватися тільки у тій частині, яка не суперечить вказаному закону.

Відзив на касаційну скаргу відповідач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги підлягають задоволенню частково.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 23 квітня 2015 року між ПАТ «Банк Національний Кредит»та ОСОБА_2 був укладений договір банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008 строком на 3 місяці з 23 квітня 2015 року по 23 липня 2015 року, включно.

Відповідно до умов укладеного договору, банк прийняв від вкладника грошову суму в розмірі 242 700 доларів США та зобов'язався повернути останньому депозит та проценти за користування грошовими коштами на умовах та у порядку встановлених договором.

Внесення ОСОБА_2 грошових коштів на вказаний рахунок підтверджується випискою по особовому рахунку.

Згідно із пунктом 2.3. вказаного договору, банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 11 % річних.

Відповідно до пункту 3.7. договору у випадку його розірвання з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 1 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

04 червня 2015 року між сторонами укладено договір про внесення змін до договору банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008, яким були внесені зміни до пункту 3.7. договору про те, що у випадку дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою зазначеною у пункті 2.3. цього договору.

Після укладення договору про внесення змін від 04 червня 2015 року, ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою від 04 червня 2015 року, в якій просив достроково розірвати договір банківського вкладу «Стандартний» № 109492-ДР-008, повернути суму банківського вкладу та сплатити проценти за користування грошовими коштами.

Банк своєчасно та належним чином виконав вимогу відповідача, а саме було повернуто останньому банківський вклад та нараховані проценти з урахуванням змін внесених додатковою угодою.

Судом також встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк національний кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Банк національний кредит», згідно з яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит».

Постановою Правління Національного Банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк національний кредит».

Відповідно до частини другої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Наказом від 11 червня 2015 року № 39 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк національний кредит» призначено проведення перевірки договорів (інших правочинів) укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації в банку.

Під час перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «Банк національний кредит» протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, комісією було виявлено, що договір про внесення змін від 04 червня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний», укладеного між сторонами, є нікчемним з підстав, визначених пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із незастосуванням банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою під час розірвання договору вкладу за ініціативою вкладника, що потягло за собою необґрунтовану виплату вкладнику грошових коштів у розмірі 2 140,08 доларів США.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позову банку, апеляційний суд, виходив із того, що місцевий суд правильно вказав про те, що договір про внесення змін до основного договору від 04 червня 2015 року не містить передбачених пунктом 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обставин, які б давали підстави вважати, що ПАТ «Банк національний кредит» відмовився від власних майнових вимог.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не можна.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Отже, спірні правовідносини виникли із договору строкового банківського вкладу, тобто підпадають під правове регулювання глави 71 ЦК України.

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Частиною першою статті 1061 ЦК України передбачено, що банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

При цьому частини третя та четверта вказаної статті містять правила щодо неможливості банку здійснювати одностороннє зменшення розміру відсоткової ставки на строкові вклади.

Водночас у ЦК України відсутні положення щодо превалювання інтересів вкладника над інтересами банку у випадку дострокової вимоги вкладника про повернення строкового вкладу.

Разом із тим чинним законодавством України передбачено спеціальні положення, що мають на меті врегулювання таких ситуацій, в яких керівництво банку діє всупереч майновим інтересам очолюваної організації та інших вкладників такого банку.

Так, відповідно до частини другої, пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною 3 цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з тієї підстави, що банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Уповноважена особа Фонду протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що внесення змін до договору банківського вкладу, згідно з якими банк відмовляється від застосування зниженої процентної ставки при достроковій виплаті вкладу на вимогу вкладника, є відмовою банку від власних майнових вимог.

Правочин щодо незастосування банком перерахунку нарахованих процентів за зниженою процентною ставкою спричиняє необґрунтовану виплату грошових коштів, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» містить ознаки нікчемного правочину та вимагає застосування наслідків, передбачених статтею 216 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 5 липня 2017 року у справі № 6-881цс17, від 9 серпня 2017 року у справі № 6-1121 цс 17.

Отже, з метою захисту інтересів інших вкладників банку законодавець передбачив спеціальні норми, покликані встановити нікчемність правочинів, мета яких суперечить майновим інтересам банку.

Апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, не встановив усіх фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з'ясував, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та дійшов передчасного висновку про відхилення апеляційної скарги банку та залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ «Банк Національний кредит».

При цьому апеляційний суд взагалі не досліджував та не перевіряв заявлений ПАТ «БанкНаціональний кредит» розмір суми грошових коштів, які банк вимагає від ОСОБА_2 повернути.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати та надавати оцінку доказам, апеляційний суд залишив у силі рішення місцевого суду без встановлення усіх обставин, які мають значення для ухвалення відповідного судового рішення та правильного вирішення справи, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В.Черняк