ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 161/13136/15-ц

провадження № 61-3140св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., ПогрібногоС. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Луцької міської ради,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 15 листопада 2016 року, ухвалені колегією у складі суддів: Осіпука В. В., Матвійчука Л. В., Русинчука М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Луцької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на квартиру за іпотекодержателем.

Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 6 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 18 000 доларів США на строк до 6 серпня 2018 року зі сплатою 12,5 процентів річних за користування кредитом.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором в той же день між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку передано належну іпотекодавцям на праві власності квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,1 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

Позивач зазначав, що на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 25 травня 2012 року з ПАТ «Сведбанк», до нього перейшло право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами.

Внаслідок порушення позичальником ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором станом на 31 серпня 2015 року утворилась заборгованість на суму 160 382 грн 93 коп.

На підставі викладеного позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 160 382 грн 93 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки у власність банку та визнання за іпотекодержателем права власності на нього.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 серпня 2016 року, ухваленим у складі головуючого судді Кирилюк В. Ф., позов задоволено.

У погашення заборгованості за кредитним договором № 0201/0808/88-113 від 6 серпня 2008 року, укладеним між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7, що станом на 31 липня 2015 року становить 160 382 грн 93 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,1 кв. м, житловою площею 21, 8 кв. м, яка знаходиться в м. Луцьку Волинської області по АДРЕСА_1 і належить на праві власності іпотекодавцям ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» у власність та визнання за банком права власності на предмет іпотеки за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії виконавчих дій.

Стягнено з ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у дохід держави по 534 грн. 61 коп. судового збору з кожного.

Суд мотивував свої рішення тим, що відповідно до статей 7, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», статті 16 ЦК України у зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки і вказані норми передбачають можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності банку на предмет іпотеки за рішенням суду.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Додатковим рішенням апеляційного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року стягнено з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_6 4 019 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що вартість переданого в іпотеку майна на час розгляду справи становить 471 043 грн. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 солідарно на користь ПАТ «Дельтабанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 160 382 грн 93 коп. На час ухвалення рішення судом першої інстанції у цій справі позичальником ОСОБА_7 у погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 20 000 грн, тому розмір заборгованості зменшився до 140 382 грн 93 коп. Під час апеляційного розгляду справи позичальником сплачено 70 000 грн. З урахуванням указаних обставин апеляційний суд застосував частину третю статті 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Також апеляційний суд зазначив, що, звернувши стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на передану в іпотеку квартиру, суд першої інстанції неправильно застосував статті 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», оскільки з аналізу вказаних норм права та положень договору іпотеки вбачається, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя є позасудовим способом задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора.

У листопаді 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та додаткове рішення цього суду від 15 листопада 2016 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статей 3, 33 Закону України «Про іпотеку» банк має право задовольнити вимоги за основним зобов'язанням за рахунок предмета іпотеки. Апеляційний суд не врахував, що законодавством не передбачено такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю переданого в іпотеку майна. У рішенні не наведено мотивів відмови у задоволенні вимог банку, зокрема не з'ясовано, чи є у власності боржника інше майно меншої вартості, за рахунок якого можна задовольнити вимоги банку. Апеляційним судом не взято до уваги положення частини сьомої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити усіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Заявник зазначає, що апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову з посиланням на те, що визнання права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом захисту права іпотекодержателя, послався на постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16 та дав їй помилкову правову оцінку, що призвело до неправильного вирішення справи, оскільки у вказаній постанові Верховний Суд України дійшов висновку про те, що суди, установивши факт невиконання позичальником грошових зобов'язань за кредитним договором, вірно вирішили спір по суті, звернувши стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за банком.

Також заявник вказує, що апеляційний суд додатковим рішенням безпідставно стягнув з банку судові витрати у розмірі 4 019 грн 40 коп., оскільки максимальний розмір судового збору при поданні позову становив 1 603 грн 83 коп., тому судовий збір за подання апеляційної скарги мав бути сплачений у розмірі 1 764 грн 21 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У січні 2017 року представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав заперечення на касаційну скаргу, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Представник вказує, що іпотечним договором передбачено можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя лише в позасудовому порядку. Апеляційний суд правильно застосував статті 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб. На час подання заперечень на касаційну скаргу позичальником додатково сплачено 18 500 грн заборгованості, тому сума заборгованості становить 51 500 грн.

Також представник зазначає, що додаткове рішення апеляційного суду про стягнення з банку судових витрат у розмірі 4 019 грн 40 коп. є законним, оскільки вказана сума судового збору за подання апеляційної скарги сплачена згідно з ухвалою апеляційного суду від 2 вересня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 6 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальник отримав споживчий кредит у розмірі 18 000 доларів США на строк до 6 серпня 2018 року зі сплатою 12,5 процентів річних за користування кредитом.

Для забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором в той же день між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку банку передано належну іпотекодавцям на праві власності квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32,1 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» передало ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами.

У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становила 160 382 грн 93 коп., з яких 150 095 грн 51 коп. - заборгованість за кредитом, 10 287 грн 42 коп. - заборгованість за процентами, з них прострочена заборгованість за кредитним договором: 24 509 грн 48 коп. - заборгованість за кредитом, 8 745 грн 42 коп. - заборгованість за процентами.

Згідно з пунктом 10.3 іпотечного договору іпотекодавець має право у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання та/або іпотекодавцями умов цього договору звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі, включаючи суму кредиту та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до умов основного зобов'язання, проценти за користування кредитом, пеню та інші платежі і санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, і також всі витрати, пов'язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки, в тому числі з вчиненням виконавчого напису, його реалізацією та вартість послуг незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності.

Пунктами 12.1; 12.2; 12.3 зазначеного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя для задоволення його вимог застосовується один із наведених способів стягнення на предмет іпотеки: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеним шляхом здійснення застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке викладене в пунктах 12.3.1 та 12.3.2 цього договору.

Згідно з пунктом 12.3.1 договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Згідно з висновком оцінювача вартість іпотечного майна на час розгляду справи судом першої інстанції становила 471 043 грн.

Також судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22 грудня 2015 року у іншій справі на користь ПАТ «Дельта Банк» з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 солідарно стягнено заборгованість за кредитним договором у розмірі 160 382 грн 93 коп.

На час ухвалення рішення судом першої інстанції ОСОБА_7 у погашення заборгованості за кредитним договором сплачено 20 000 грн, тому загальна сума боргу становила 140 382 грн 93 коп.

Під час апеляційного розгляду справи сума заборгованості зменшена ОСОБА_7 ще на 70 000 грн.

Відповідно до частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд, врахувавши наведені обставини (значне перевищення вартості переданого в іпотеку майна суми заборгованості позичальника, систематичне погашення позичальником заборгованості, стягненої рішенням суду) та правильно застосувавши положення частини третьої статті 39 Закону України «Про іпотеку», дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки з посиланням на те, що допущене боржником порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Посилання заявника на неврахування апеляційним судом відсутності у законодавстві такої підстави для відмови у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, як не співмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю переданого в іпотеку майна, є необґрунтованим, оскільки суд апеляційної інстанції виключно з цих підстав у задоволенні позову не відмовляв.

Посилання заявника на відсутність у рішенні апеляційного суду мотивів відмови у задоволенні вимог банку, спростовуються змістом мотивувальної частини рішення.

Зазначення заявником про необхідність застосування апеляційним судом положень частини сьомої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, який втратив чинність на підставі Закону N 1404-VIII від 2 червня 2016 року) є безпідставним, оскільки вказана стаття встановлює порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника в ході примусового виконання виконавчих документів та не регулює спірні правовідносини.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку"; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно з частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульований статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, з аналізу положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України вбачається, що законодавцем визначено три способи захисту вимог кредитора, які забезпечені іпотекою, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Касаційний суд дійшов висновку, що апеляційний суд правильно застосував вказані норми права та з урахуванням положень іпотечного договору обґрунтовано зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності іпотекодержателя на нього на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в іпотечному договорі є позасудовим способом захисту прав іпотекодержателя; застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Посилання заявника на неправильну правову оцінку апеляційним судом постанови Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1219цс16, на яку суд посилається в своєму рішенні, є безпідставним, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову на підставі аналізу норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку», положень іпотечного договору і не посилався у своєму рішенні на вказану постанову.

Твердження заявника про безпідставне стягнення додатковим рішенням з банку на користь ОСОБА_6 судових витрат у розмірі 4 019 грн 40 коп. є необґрунтованим, оскільки вказана сума судового збору за подання апеляційної скарги сплачена ОСОБА_6 на виконання ухвали апеляційного суду Волинської області від 2 вересня 2016 року, якою розмір судового збору визначено з урахуванням вартості іпотечного майна, на яке банк просив визнати право власності.

Касаційний суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної без задоволення, а судового рішення без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року та додаткове рішення апеляційного суду Волинської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак