Справа № 361/2703/16-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/2536/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 10.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 липня 2018 року м. Київ

Справа № 361/2703/16-ц

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2

ОСОБА_3

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач ОСОБА_4 (апелянт),

відповідач авіакомпанія "ОСОБА_5 ОСОБА_6О." в особі Представництва "ОСОБА_5 Ейрлайнз Інк"

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Броварського міськрйонного суду Київської області, у складі судді Сердинського В.С., від 03 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до авіакомпанії «ОСОБА_5 ОСОБА_6.» (міжнародна назва «ОСОБА_5 Ерлайнз Інк.») в особі Представництва «ОСОБА_5 Ерлайнз Інк.» про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

Зазначила, що з 01 жовтня 2008 року працювала у відповідача на посаді агента з продажу авіаквитків та обслуговування пасажирів Представництва Турецьких авіаліній в м. Києві за контрактом.

30 березня 2015 року її було звільнено із займаної посади у звязку із закінченням строку строкового трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

В день звільнення адміністрація відповідача не провела з нею повного розрахунку: не здійснила виплату грошової компенсації за всі невикористані нею дні щорічної відпустки 156 календарних днів за період з 01.10.2008 по 30.03.2015, що за її розрахунками складає 91 060,66 грн.

З моменту її звільнення та до моменту звернення до суду, вона намагалась врегулювати спірне питання мирним шляхом, проте, колишній роботодавець відмовився йти на будь-який контакт та у добровільному порядку здійснити виплату належної їй суми грошових коштів.

У відповідності до в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім цього, згідно ст. КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Тому, з посиланням на положення ст. 117, 237-1 КЗпП України, та з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки у розмірі 91 060,66 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 745 811,40 грн, моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн та витрати на правову допомогу в розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

ОСОБА_4 з судовим рішенням не погодилась та 02 травня 2018 року звернулася з апеляційною скаргою. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення уточнених позовних вимог. Вважала, що рішення судом ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та за неповного зясовання обставини, що мають значення для справи.

Відповідач рішення суду не оскаржив та подав свій відзив на апеляційну скаргу. Вважав, що суд повно зясував обставини, що мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права та прийшов до обґрунтованого та законного рішення про безпідставність позовних вимог позивача. Просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Про дату, час і місце розгляду справи скаржник був повідомлений належним чином, однак до суду не зявився, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга до задоволення не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджене таке.

1 жовтня 2008 року позивач ОСОБА_4 була прийнята на посаду агента з продажу авіаквитків та обслуговування пасажирів Представництва Турецьких авіакомпаній в Києві за контрактом.

30 березня 2015 року позивач ОСОБА_4 була звільнена із займаної посади у звязку із закінченням строку строкового трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ №16/03 від 30 березня 2015 року.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем, на думку колегії суддів, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, в порушення наведених вимог Закону, обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, перед судом не доведено.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, всупереч твердженням позивача в апеляційній скарзі, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Факт використання ОСОБА_4 відпусток, не зважаючи на її заперечення, підтверджено в судовому засіданні відповідними наказами про надання працівнику відпустки, табелями обліку робочого часу, фінансово - бухгалтерськими документами та іншими письмовими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та окрім іншого, зводиться до помилкового тлумачення норм права і не свідчать про порушення судом норм трудового, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Крім того, обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді С.В. Лівінський,

ОСОБА_2

ОСОБА_3