Дата документу Справа №
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 331/646/15

Провадження №22-ц/778/2462/18

Апеляційний суд Запорізької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Подліянової Г.С.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

учасники справи :

представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2018 року в складі судді Скользнєвої Н.Г. в справі за поданням головного державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документ,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2018 рокуголовний державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Хохлов Кирил Костянтинович звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документа.

В обґрунтування подання зазначено, що на виконанні в Олександрівському ВДВС м Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 55753981 з примусового виконання виконавчого документа - виконавчого листа № 2/331/17/2016, виданого 11.10.2016 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в розмірі 144389,18 доларів США та 3654,00 грн.

09 лютого 2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим документом.

Боржник ОСОБА_1 рішення суду та законні вимоги державного виконавця не виконує, у зв'язку з чим загальна заборгованість не погашена.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2018 року подання задоволено, тимчасово обмежено у праві виїзду за кордон ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН: НОМЕР_1), який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1, до повного виконання рішення суду по справі № 2/331/17/2016 (331/646/15-ц) - без вилучення паспортного документу.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні подання державного виконавця.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у виконавчому провадженні відсутні докази, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов'язання. Окрім того, при видачі кредиту в іпотеку була передана квартира, за рахунок реалізації якої можливо виконання рішення суду, але з боку виконавця ніяких дій щодо її реалізації не вжито. Подання було безпідставним, винесене через 26 днів після відкриття виконавчого провадження, не ґрунтувалось на цивільному процесуальному законі та доказах, наявних у матеріалах виконавчого провадження і на час постановлення ухвали, яка оскаржується, тому підстав для його задоволення не було.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Боржник ОСОБА_1 та головний державний виконавець Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області до суду апеляційної інстанції не з'явилися, повідомлені про місце та час розгляду справи згідно до вимог ст..ст.128,130 ЦПК України ( т.2 а.с.146,147).

Боржник ОСОБА_1 приймає участь в судовому засіданні через своїх уповноважених представників.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судова колегія, враховуючи положення ч.2 ст.. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представників боржника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що на виконанні у Олександрівського ВДВС м Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 55753981 з примусового виконання виконавчого документу - виконавчого листа № 2/331/17/2016, виданого 11.10.2016 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості в розмірі 144389,18 доларів США та 3654,00 грн.

09 лютого 2018 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаним виконавчим документом (т.2, а.с. 96-97).

Задовольняючи подання, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має невиконанні зобов'язання, покладені на нього рішенням суду, та ухиляється від їх виконання.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, оскільки такий висновок зроблено судом без належного з`ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, належної оцінки наданих ними доказів.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в конвенції, та в першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до положень ч.1, 3 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення; суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов саме ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього за рішенням суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України, покладається в даному випаду на державного виконавця, який звертається до суду із відповідним поданням.

Під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Отже, сама по собі наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням, не є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду.

До того ж, із змісту ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" копія постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

У матеріалах справи відсутнє підтвердження того, що ОСОБА_1 отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження, що свідчить про необізнаність боржника про існування провадження щодо примусового виконання судового рішення.

Обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковою мірою забезпечення виконання рішення суду, яка має застосовуватись після здійснення державним виконавцем всіх інших можливих заходів із такого забезпечення.

Суд першої інстанції не з'ясував, чи мало місце і у чому полягало ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, які саме свідомі діяння (дії або бездіяльність) чинить боржник, що спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні та чи є у нього реальні можливості виконати цей обов'язок.

Заявник таких доказів на обґрунтування подання не надав ані суду першої інстанції ані суду апеляційної інстанції.

Окрім того до суду апеляційної інстанції не з'явився, доказів на спростування доводів апеляційної скарги не надав.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушення норм процесуального права, та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2018 року скасувати та прийняти постанову наступного змісту:

В задоволенні подання державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон без вилучення паспортного документа - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 липня 2018 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

Г.С. Подліянова