Номер провадження: 22-ц/785/1837/18
Номер справи місцевого суду: 523/393/15-ц
Головуючий у першій інстанції Бузовський В. В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Черевка П.М., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Одеська міська рада про знесення об'єкту самочинного будівництва, усунення перешкод в користуванні власністю, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_2, звернулася до суду із зазначеним позовом та після збільшення розміру позовних вимог остаточно просила зобов'язати відповідачів не перешкоджати їй у здійсненні права власності, здійснити знесення самочинно збудованого другого поверху та горища, стягнути з відповідачів в солідарному порядку матеріальну шкоду в розмірі 565 063,79 грн., та моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. В обґрунтування вимог посилалася на те, що вона та відповідачка є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1. Відповідачка яка є співвласником та її чоловік без належного дозволу, без проектної документації здійснюють реконструкцію належної їм частки. Здійснення відповідачами реконструкції, перепланування будинку, надбудови другого поверху призвели до того, що в належній їй частині будинку з'явилися тріщини, деформація стін, стелі та підлоги, внаслідок чого при атмосферних явищах (дощ, сніг) опади потрапляють безпосередньо до належних їй кімнат. У зв'язку із здійсненою перебудовою вона не може потрапити до підвалу та горища будинку. Матеріальну шкоду обґрунтовує тим, що вартість відновлювального ремонту станом на 14.03.2016р., становить 565 063,79 грн., що підтверджується попереднім кошторисом складеним ТОВ «МКСтрой-Инвест». В обґрунтування моральної шкоди в розмірі 200 000,00 грн., зазначила, що в неї виникли та прогресують серцево-судинні, неврологічні хвороби, які сталися внаслідок переживань та хвилювань через пошкодження належного їй майна, а також внаслідок неможливого користування своїм майном через загрозу життю і здоров'ю мешканців будинку.

Представник третьої особи на стороні позивача ОСОБА_3, зазначив, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Відповідачка ОСОБА_4, та її представник вимоги позову не визнали та пояснили, що попередній співвласник ОСОБА_3, яка подарувала частину будинку ОСОБА_2, надала письмовий дозвіл ОСОБА_4, на проведення реконструкції частини будинку. В частині перешкоджання користування підвалом та горищем зазначили, що земельна ділянка на якій розташований будинок поділена між співвласниками, земельна ділянка з якої днює вхід до горища та підвалу належить ОСОБА_4, будь-кого права користування цією земельною ділянкою ОСОБА_2, не має, крім того вона не позбавлена можливості влаштувати самостійні входи до горище та підвалу зі своєї частки земельної ділянки та будинку. Щодо здійснення реконструкції будинку зазначили, що позивачкою не доведено те не надано жодного доказу про те, що така реконструкція (будівництво) порушує права позивачки, тобто не доведено причинний зв'язок між будівництвом та завданням шкоди майну позивачки, а отже не має підстав для стягнення як матеріальної так і моральної шкоди.

Відповідач ОСОБА_5, та його представник вимоги позову не визнали. представник відповідача зазначив. що ОСОБА_5, не є співвласником домоволодіння, а тому не є належним відповідачем у справі.

Представник Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про місце та час його проведення був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомляв.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року у задоволені позову відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначено, що Декларація про готовність будівництва визнана нечинною та скасована у адміністративному судочинстві; копія розписки ОСОБА_3 про надання дозволу на проведення реконструкціїє фальшивою.

09.07.2018 року на адресу апеляційного суду Одеської області надійшло клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про відкладення розгляду справи, яке вмотивовано тим, що ОСОБА_6 зайнятий у судовому засіданні у Малиновському районному суді м. Одеси, інший представник ОСОБА_7 перебуває у відпустці, а сама ОСОБА_2 не може представляти свою правову позицію в апеляційному суді Одеської області, оскільки не є фахівцем у галузі права.

Підстави, які вказані у заяві про відкладення розгляду справи, визнані судом апеляційної інстанції неповажними, оскільки жодного належного і допустимого доказу участі ОСОБА_6 (ордеру або довіреності на представництво інтересів) як представника у судові засіданні Малиновського районного суду м. Одеси не надано, а тому судова колегія приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

Співвласниками будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 із часткою 7/10 відповідно до договору дарування від 05.07.2008 року (а.с. 241, Том І) та ОСОБА_4 із часткою 3/10 відповідно до договору дарування від 12.07.2001 року (а.с. 233, Том І). Між ОСОБА_4, та ОСОБА_3, (попередній власник 7/10 частин будинку) 07.07.2004 року укладено нотаріально посвідчений договір про користування земельною ділянкою (а.с. 113, Том І). ОСОБА_4, після отримання в дар зазначеної частини будинку, яка була у занедбаному стані, фактично непридатною для проживання, звернулася до ОСОБА_3 та інших сусідів за дозволом на проведення реконструкції належної їй частини будинку. ОСОБА_3, надала дозвіл на проведення реконструкції (а.с. 115 том І). Аналогічний дозвіл надали власники сусіднього будинку АДРЕСА_1 (а.с. 116 Том І). В 2012 році ОСОБА_4 було подано декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, згідно до якої зазначено проведення будівництва в 2001 році (а.с. 136 том І), зазначена Декларація була предметом оскарження в судовому порядку. Також встановлено, що в приміщеннях частини будинку, що належить ОСОБА_2, маються тріщини, деформації стін, стелі та підлоги.

Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України, співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав.

Згідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

В силу ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання позивача та її представника щодо перешкоджання ОСОБА_2, у користуванні підвалом та горіщем виходячи з наступного.

Так, земельна ділянка загальною площею 0,0433 га по АДРЕСА_1 була поділена між ОСОБА_4, і ОСОБА_8, після чого ОСОБА_8, приватизувала виділену їй частину земельної ділянки за вказаною адресою та в подальшому подарувала її ОСОБА_2, що підтверджується наявними в матеріалах справи копією нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, копією угоди про порядок користування земельною ділянкою, копією державного акту про право власності на земельну ділянку (а.с. 9, 113, 114 Том І).

Отже, вказана земельна ділянка не перебуває у спільній власності та поділена між сторонами спору - у фактичному користуванні ОСОБА_4, знаходиться земельна ділянка площею 0, 0224 га, а у власності ОСОБА_2, - 0, 0209 га.

Будь-якого права користування земельною ділянкою, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_4, в тому числі з метою входу до підвалу або горища, ОСОБА_2, не має. Земельних сервітутів в інтересах ОСОБА_3, а в подальшому ОСОБА_2, щодо земельної ділянки ОСОБА_4, не встановлено.

Домоволодіння АДРЕСА_1 поділено на дві окремі частини між попередніми співвласниками. В матеріалах справи міститься копія рішення народного суду Ленінського району м. Одеси від 22 лютого 1982р., яке набрало законної сили у 1983р. (т. 1 а.с. 187-188). З цього рішення вбачається, що домоволодіння АДРЕСА_1 було розділено між попередніми власниками, а їх частки 49/100 та 51/100 були виділені в натурі.

Вказане рішення суду є обов'язковим для ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як для нових власників цього майна в силу вимог ст. 14 ЦПК України 2004р., за якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Така ж правова норма містилася і в ЦПК України 1963р.

Зважаючи, що земельна ділянка, належна до домоволодіння АДРЕСА_1, поділена між позивачем та відповідачем, ОСОБА_2 не має права вимагати усунення перешкод у користуванні підвалом та горищем, розташованих в частині житлового будинку, належній ОСОБА_4 Також, позивачка не позбавлена можливості облаштувати вхід у підвал (у разі його наявності) та горище житлового будинку під літ. «В» з належної їй частини земельної ділянки.

Також суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що технічний паспорт від 05.06.2008 року на 7/10 частин домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 97 Том І) не містить в собі даних про те, що в частині домоволодіння, належній ОСОБА_2, наявний облаштований підвал.

В частині відмови в позові щодо здійснення демонтажу другого поверху та горища, надбудованого над житловим будинком суд першої інстанції вірно виходив з наступного. Реконструкція частини 49/100 частин домоволодіння проведена ОСОБА_4, за згодою сусідів, в тому числі зі згоди ОСОБА_8 як попереднього власника частини домоволодіння, що зараз належить ОСОБА_2 Викладене підтверджується наявною в матеріалах справи копією розписки - згоди від ОСОБА_8, на реконструкцію житлового будинку (а.с. 115 Том І).

Судом першої інстанції вірно не прийнято до уваги заяву представника позивачки щодо фальшивості зазначеного доказу, оскільки в силу ч. 2 ст. 185 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) заяву про виключення з числа доказів фальшивого документу подає особа, яка подала цей документ. ОСОБА_4 та її представник, які подали зазначену вище розписку, із таким клопотанням не зверталися. Отже, доводи ОСОБА_2, ОСОБА_3, та їх представника щодо підробки підпису повинні доводитися саме зазначеними особами та у спосіб встановлений ст. 143 ЦПК України, а не ч. 2 ст. 185 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи).

Наявність чи відсутність Декларації про готовність об'єкта до експлуатації не має правового значення для розгляду даної справи, оскільки у випадку доведеності порушення прав позивача, відповідач не зобов'язаний відшкодувати завдану шкоду тільки у випадку, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Разом з тим, саме на позивача покладається обов'язок довести суду, яким чином дії відповідача щодо здійснення самочинного будівництва порушують її права.

У виниклих правовідносинах, обов'язок позивача, в даному випадку ОСОБА_2, полягав у доведенні до суду наступних обставин, а саме: те, що дії осіб, в даному випадку ОСОБА_4 та ОСОБА_5, були неправомірними, між ними (діями) і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та довести розмір заподіяної шкоди. За недоведенності хоча б однієї із зазначених обставин, цивільно-правова відповідальність, як за майнову шкоду так і за моральну - не настає.

Суд першої інстанції правильно не приймав до уваги висновок експерта № 2100 від 06.11.2016р., (а.с. 45-97) оскільки відповідаючи на поставлені питання, експерт вказав, що найбільш вірогідною причиною утворення деформацій частини житлового будинку ОСОБА_2 є виконання самовільної реконструкції частини житлового будинку, належної ОСОБА_4

Однак вказаний висновок носить ймовірнісний характер, що не виключає існування абсолютно іншого протилежного висновку, або декілька причин, які у сукупності привели до появи ушкоджень будинку. Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_9, на зазначені питання відповіді не надав, недоліки експертизи не усунув та категоричної відповіді про причини деформацій частини житлового будинку ОСОБА_2 не надав, наполягаючи саме на вірогідності причини. Відповідно такий висновок не може бути покладений в обґрунтування рішення суду в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи), а саме: - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, позивачка та її представник не довели до суду, та не надали належного доказу на підтвердження того, що між реконструкцією (надбудовою) проведеною ОСОБА_4, та ОСОБА_5 та виникненням тріщин, деформації стін, стелі та підлоги в приміщенні є безпосередній причинний зв'язок, а тому цивільно-правова відповідальність відповідачів настати не може.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Однак заявляючи позовні вимоги про стягнення вартості ремонтно-відновлювальних робіт у сумі 565 063 грн., позивачка виходила не з реальної вартості втраченого майна, визначеної на підставі ст. 7 Закону Україну «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» та є об'єктивною, оскільки визначається реальними ринковими факторами, а з ціни робіт, яка суб'єктивно визначена приватним підприємством. Отже, реальна вартість майна, яке за твердженням позивачки є втраченим, перед судом в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи), не доведена, а відтак позовні вимоги про стягнення 565 063 грн., також не підлягають задоволенню.

Статтями 10-11 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент розгляду справи) визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В частині здійснення будівництва з порушенням будівельних норм та правил, суд першої інстанції вірно звернув увагу на наступне. Суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може на підставі частини сьомої статті 376 ЦК зобов'язати забудовника здійснити перебудову житлового будинку, будівлі, споруди або іншого об'єкта нерухомості, який побудовано чи будується з істотними відхиленнями від проекту або з істотним порушенням основних будівельних норм і правил, у тому разі, коли таке будівництво суперечить суспільним інтересам, порушує права інших осіб, коли порушення будівельних норм і правил є істотним, а також є технічна можливість виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови об'єкта нерухомості відсутня або забудовник відмовляється від такої перебудови, суд, незалежно від поважності причин відмови, за позовом зазначених органів або особи, права чи інтереси якої порушено таким будівництвом, ухвалює рішення про знесення житлового будинку або іншого нерухомого майна.

Разом із тим, ОСОБА_2, не є контролюючим державним органом в сфері містобудівної діяльності, та не є органом місцевого самоврядування для здійснення перевірки істотності порушення будівельних норм і правил, а також не уповноважена встановлювати чи суперечить здійснене будівництво суспільним інтересам, чи порушує права інших осіб. Отже, порушення будівельних норм та правил ОСОБА_4, не порушує прав і законних інтересів позивача, а право на звернення із позовом до суду, про усунення таких порушень, належить органам місцевого самоврядування та контролюючим органам в сфері містобудівної діяльності (Пункт 5 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року).

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Крім того колегія суддів звертає увагу, що Декларація про готовність об'єкта до експлуатації була предметом перегляду у адміністративному судочинстві. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.07.2015 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23.04.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.07.2015 року - без змін. Отже, Декларація про готовність об'єкта до експлуатації є чинною.

Також колегія суддів звертає увагу, що факт фальшивості розписки ОСОБА_3 є недоведеним кримінальним провадженням, почеркознавча експертиза проведена не була.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не спростовують зазначені вище висновки суду першої інстанції і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повне судове рішення складено 20.07.2018 року.

Суддя Р.Д. Громік