Провадження № 22-ц/772/1363/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Луценко Л. В.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2018 рокуСправа № 127/23824/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Денишенко Т.О., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Торбасюк О.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи без самостійних вимог: виконавчий комітет Вінницької міської ради, Вінницька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Вінницькій області, МКП «Архітектурно-будівельний сервіс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - адвокатом ОСОБА_5, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2018 року, ухвалене у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 12:00 (головуючий суддя Луценко Л.В.), повне судове рішення складено 04 травня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчого комітету Вінницької міської ради, Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області, МКП «Архітектурно-будівельний сервіс», про витребування майна, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди,

встановив:

Відповідно до абзацу 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди.

Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2017 року та 23 лютого 2018 року виконавчий комітет Вінницької міської ради, Вінницька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Вінницькій області та МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» залучені до участі у цивільній справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмета спору (т. 1 а.с. 54, 120).

Уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_3 мотивував їх тим, що 23 серпня 2001 року він уклав в усній формі договір купівлі-продажу металевого гаража, що знаходиться на розі АДРЕСА_1, з ОСОБА_7, що проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до умов договору позивач сплатив ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 600 доларів США. Про отримання грошових коштів та виконання умов договору ОСОБА_3 ОСОБА_7 написав розписку від 23 серпня 2001 року.

Проте, 29 липня 2017 року позивач виявив факт зламу замків на вхідних воротах гаража, проникнення в гараж та заміну замків на вхідних воротах гаража, у зв'язку з чим він звернувся із заявою до Вінницького ВП ГУ НП у Вінницькій області, в якій просив прийняти міри відповідно до чинного законодавства.

08 серпня 2017 року заступником начальника ВВП ГУНП Синявським С.О. надано відповідь ОСОБА_3 на його заяву від 29 липня 2017 року, з якої вбачається, що замки на металевому гаражі поміняв ОСОБА_4, котрий повідомив, що спірний гараж належить йому, що свідчить про цивільно-правові відносини, які потрібно вирішувати в судовому порядку.

Позивач стверджує, що не визнаючи права власності на спірний металевий гараж за позивачем, відповідач самоуправно, в порушення чинного законодавства, неодноразово зривав замки на вхідних воротах гаража, викотив з гаража автомобіль позивача, викинув на подвір'я всі речі останнього, які знаходились в гаражі, в тому числі і ті, які мали велику матеріальну цінність, та були викрадені невідомими особами.

Позивач також стверджує, що гараж, який належить йому знаходиться в дворі будинку АДРЕСА_1 знаходиться значна кількість гаражів, один із яких купив відповідач.

Таким чином, на думку позивача, відповідач незаконно заволодів металевим гаражем, який на праві приватної власності належить йому, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом, в якому він просив витребувати з незаконного володіння відповідача металевий гараж, який знаходиться на розі АДРЕСА_1 та на праві приватної власності належить позивачу; припинити незаконні дії відповідача, шляхом зобов'язання негайно звільнити металевий гараж, який знаходиться по АДРЕСА_1; не чинити перешкод позивачу в користуванні металевим гаражем, що знаходиться по АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, спричинену у зв'язку з незаконним заволодінням відповідачем майном позивачу, у розмірі 25 000 грн., понесений судовий збір у розмірі 2 560 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (т. 1 а.с. 206-208).

Не погодившись із даним судовим рішенням, позивач ОСОБА_3 через свого представника адвоката ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати і ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що викладенні в рішенні суду висновки не відповідають обставинам справи, встановленим і дослідженим у судовому засіданні. Позивач вважає, що угода, укладена в усній формі між ним та ОСОБА_7 відповідає вимогам закону, чинного на час її укладення. Апелянт також вважає, що суд неправильно застосував норми статей 44, 46, 48 ЦК УРСР та не застосував норми ст. 43 ЦК УРСР, які, на його думку, підлягають застосуванню. Крім того, за твердженням позивача, згідно із документами ОСОБА_4 купив інший металевий гараж, який знаходиться на значній відстані від спірного, а суд, ухвалюючи рішення, зробив невірні висновки, що рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22 грудня 2009 року № 2933 щодо взяття на облік тимчасово встановлених на землях територіальної громади конструкцій для господарських потреб (гаражів) як таких, що не мають власника або власники яких невідомі, рішення № 15/19-314 від 27 листопада 2012 року про реалізацію безхазяйного майна, що перейшло у власність держави та угода купівлі-продажу № 183 від 25 липня 2013 року стосуються саме оспорюваного гаража.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 обґрунтував свої заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У поданій відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_5 зазначає, що наданий відзив не відповідає вимогам ст. 178 ЦПК України, оскільки відповідач у своєму відзиві не спростовує обґрунтовані відповідно до норм цивільного законодавства обставини та докази незаконності рішення суду першої інстанції.

У письмовому поясненні представник третьої особи Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області Охрімовський Я.В. просив розглядати справу у його відсутність. Також зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягали задоволенню.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_10 апеляційну скаргу не визнав та заперечував проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчого комітету Вінницької міської ради - Олійник О.Л. апеляційну скаргу також не визнав та заперечував проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» - адвокат ОСОБА_12 також не визнав апеляційну скаргу та заперечував проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просив залишити оскаржуване рішення без змін.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з'явився, тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у його відсутність.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції повністю відповідає, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, через доведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, правильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог статті129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статей 12, 76, 79, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлено, що 25.07.2013 року згідно угоди купівлі-продажу №183 відповідачем ОСОБА_4 було придбано металевий гараж (конструкція) червоного кольору, розміром 3,5х6,0х2,0 м. за 2641,00 грн. (а.с.97).

03.04.2014 року відповідачем було подано заяву про належність йому гаража до МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» (а.с.99), а 15.09.2014 року між ними було укладено договір №1-808 10 24761 про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів) (а.с.100-101).

Згодом, між відповідачем та МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» було переукладено 22.12.2015 року договір про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів) (у новій редакції) №260/15 1029946, який в подальшому продовжувався на підставі додаткових угод від 26.07.2016 року та 24.02.2017 року (а.с.103-104, 106, 108).

Наразі відповідачем сплачуються усі необхідні платежі, передбачені вищезазначеними договорами (а.с.102, 105, 107, 109).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що угода купівлі-продажу металевого гаража від 23 серпня 2001 року, укладена між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_7, є недійсною, оскільки при укладенні останньої не було додержано простої письмової форми, що є обов'язковою умовою згідно із ст. 44 ЦК УРСР.

Крім того, судом встановлено, що спірний гараж був самочинно розташований на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Вінниці. Разом з тим, документів, що підтверджували б право власності на нього ОСОБА_7, а відтак і право укладати договір-купівлі продажу стосовно вказаного майна, суду надано не було.

Водночас, судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 22 грудня 2009 року № 2933 за результатами проведеного 06 жовтня 2009 року відповідного обстеження комісією в складі начальника відділу благоустрою, юриста та старшого техніка МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» та в зв'язку із ненадходженням інформації про осіб - власників гаражів, перелік яких було оголошено у газеті «Вінницька газета» від 24 листопада 2009 року, спірний металевий гараж НОМЕР_1 було взято на облік як такий, що не має власника або власник невідомий.

Рішенням Вінницької ОДПІ від 27 листопада 20112 року № 15/19-314 «Про реалізацію безхазяйного майна, що перейшло у власність держави» вирішено реалізувати дане майно, а кошти направити до бюджету України за кодом бюджетної класифікації 31010000 (т.1 а.с. 166).

Відповідно до угоди купівлі-продажу № 183 від 25 липня 2013 року спірний металевий гараж (конструкцію) червоного кольору придбано відповідачем ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 97).

15 вересня 2014 року між ОСОБА_4 та МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» було укладено договір про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів), який згодом 22 грудня 2015 року було переукладено в новій редакції, та продовжено шляхом підписання додаткових угод від 26 липня 2016 року та 24 лютого 2017 року.

Із наданих копії квитанцій убачається, що відповідачем сплачено передбачені даними угодами платежі.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що вимоги позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що саме відповідач є власником спірного металевого гаража, який знаходиться на розі АДРЕСА_1 а отже підстави для задоволення позову позивача про витребування вказаного майна а також зобов'язання відповідача звільнити металевий гараж та не чинити позивачу перешкод у користуванні останнім відсутні.

Також, вважаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди похідними від первісних позовних вимог, в задоволенні яких суд відмовляє позивачеві, суд відмовив у задоволенні вимог і у цій частині.

Апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, зокрема судом встановлено, що предметом спору є металева конструкція (гараж) що була самочинно тимчасово встановлена у дворі біля будинку № 49 по вул. Хмельницьке шосе та будинку № 16 по вул. Л. Ратушної без відповідних дозволів, та не належить до категорії нерухомого майна.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що 23 серпня 2001 року придбав даний гараж у його колишнього власника ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в усній формі, на підтвердження чого надав розписку ОСОБА_7 від 23 серпня 2001 року.

На час розгляду справи даний гараж перебуває у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_4, який придбав його на підставі угоди купівлі-продажу №183 від 25 липня 2013 року згідно із рішенням Вінницької ОДПІ № 15/19-314 від 27 листопада 2012 року про реалізацію безхазяйного майна, що перейшло у власність держави.

З матеріалів справи встановлено, в ході проведеної у 2009 році МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» повної інвентаризації, не вдалося встановити особу власника даного гаража.

За результатами обстеження комісією представників відділу благоустрою та МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» складено відповідний акт від 06 жовтня 2009 року, з якого убачається, що комісією встановлено, «що виїзд автотранспортного засобу з гаража тривалий час не здійснювався. Гараж пофарбований кілька років тому, фарба в деяких місцях полущилась, метал вражений корозією. Опитування мешканців прилеглих будинків не надало відомостей про власника. Комісія дійшла висновку про відкриття процедури визнання даного гаражу безхазяйним» (а.с. 190).

В подальшому гараж НОМЕР_1 було включено до переліку тимчасово встановлених конструкцій для господарських потреб (гаражів), які не мають власника або власники яких невідомі та прийнято рішення про відкриття процедури визнання даного гаража безхазяйним.

24 листопада 2009 року у газеті «Вінницька газета» розміщено оголошення з переліком гаражів, власників яких не вдалося встановити та запропоновано до 14 грудня 2009 року надати інформацію про осіб власників гаражів.

У зв'язку із ненадходженням інформації у визначений у оголошенні термін, рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2933 від 22 грудня 2009 грудня зазначений гараж взято на облік як тимчасово встановлену на землях територіальної громади міста конструкцію для господарських потреб (гараж), що не має власника або власник якого невідомий.

Згідно із рішенням Вінницької ОДПІ від 27 листопада 2012 року № 15/19-314 про реалізацію безхазяйного майна, що перейшло у власність держави, гараж підлягав реалізації.

26 липня 2013 року гараж НОМЕР_1 було куплено га торгах (аукціоні) ОСОБА_4 (угода купівлі-продажу № 183).

У відповідності до рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 24 грудня 2007 року №3290 «Про затвердження проекту типового договору про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів)» та в подальшому його нової редакції згідно із рішенням від 11 грудня 2014 № 2751 ОСОБА_4 як власник даного гаража уклав договір із МКП «Архітектурно-будівельний сервіс» про використання встановлених тимчасових конструкцій для господарських потреб (гаражів) та в подальшому продовжував його дію шляхом підписання відповідних додаткових угод.

Суд першої інстанції правильно звернув увагу, що позивачем зазначені вище рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради та Вінницької ОДПІ не оскаржувалися і на разі є чинними.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується не лише з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння, а й наявністю підтвердженого права власності.

Необхідною умовою захисту права власності шляхом його витребування служить підтвердження позивачем своїх прав на майно.

Разом з тим, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження правомірності його вимог про повернення йому майна з чужого незаконного володіння.

Надана позивачем розписка ОСОБА_7 про продаж гаража від 23 серпня 2001 року не є належним підтвердженням його права власності на металеву конструкцію, оскільки з її змісту не можна встановити, що саме даний гараж був предметом усної угоди між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Крім того, сторонами не заперечується той факт, що спірна металева конструкція (гараж) розташована на землях територіальної громади, однак позивачем не надано документів, що вказували б на наявність у нього відповідного дозволу органу місцевого самоврядування на розміщення даної тимчасової конструкції на землях територіальної громади міста чи доказів його звернення для отримання такого дозволу.

Суд першої інстанції вірно не взяв до уваги заяву громадян ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та інших від 11.08.2017 року, які останньою засвідчують, що громадянин ОСОБА_3, який проживає у АДРЕСА_3, дійсно користується металевим гаражем, що розміщений на АДРЕСА_1 з 23.08.2001 року по теперішній час. Укладення договору купівлі-продажу між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_3 підтверджується розпискою ОСОБА_7 про отримання грошових коштів від ОСОБА_3 в сумі 600 дол. США. Предмет купівлі - металева конструкція (автомобільний гараж), розміри 3,5 на 6,0 м, висота 2,2 м, коричневого кольору, посилаючись на недодержання сторонами простої письмової форми, що вимагається законом, що позбавляє сторони права в разі спору посилатися для підтвердження угоди на показання свідків (ст. 46 ЦК УРСР).

Крім того, відповідно до ст. 225 ЦК УРСР (норми якого діяли на дату складення вказаної розписки) право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.

Однак, доказів того, що ОСОБА_7 був власником спірного гаража і як власник мав право укладати будь-які цивільно-правові угоди стосовно вказаного майна, зокрема відчуження його на користь ОСОБА_3 позивачем до суду не надано.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що рішення виконавчого комітету № 2933 від 22 листопада 2009 року та рішення ОДПІ від 27 листопада 2012 року № 15/19-314 стосуються іншого гаража, оскільки вони спростовуються матеріалами справи а також протоколом огляду доказів та фотокартками з місця огляду.

Суд першої інстанції в повній мірі оцінив надані учасниками справи докази, керуючись принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що відсутність належних доказів на підтвердження права власності позивача на спірний гараж позбавляє його можливості витребування цього майна у відповідача, та вказує на відсутність підстав для задоволення даного позову.

Суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що саме відповідач є власником спірного металевого гаража, що знаходиться на розі АДРЕСА_1, а, відтак, підстав для витребування вказаного майна та зобов'язання відповідача звільнити металевий гараж та не чинити позивачу перешкод у користуванні останнім не має, а позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог про витребування майна.

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позові та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 133, 137, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - адвокатом ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ Т.О. Денишенко

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: