Справа № 710/539/17
Провадження № 2/710/135/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.07.2018 м. Шпола

Шполянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого - судді Побережної Н.П.

за участі секретаря судового засідання Бараненко А.В.,

позивача ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання недійсним та скасування його державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

12.06.2017 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшов даний позов, в якому позивач просить визнати договір довічного утримання укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 недійсним.

Свій позов позивач мотивує тим, що 18.02.2016 померла мати позивача ОСОБА_5, яка проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки позивач проживав з померлою однією сімєю, після спливу шестимісячного строку з метою отримання спадщини він звернувся до нотаріуса, маючи намір успадкувати майно померлої в тому числі і житловий будинок по вул. Лебединській, 91, в м. Шпола, Черкаської області, в якому позивач прожив з матірю разом приблизно 46 років, і в якому зареєстрований він та його донька. Приблизно в листопаді 2016 року позивачеві стало відомо, що будинок, в якому він проживає, продається його сестрою, відповідачем. Коли позивач звернувся до сестри, вона повідомила, що будинок належить їй. Уже в грудні 2016 року в нотаріуса позивач довідався, що в 1994 році мати позивача ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання, відповідно до якого відповідач зобовязувалась утримувати ОСОБА_5 до її смерті та здійснювати догляд за нею. В свою чергу за договором довічного утримання ОСОБА_3 набула право власності на домоволодіння в м. Шпола, Черкаської області, по вул. Лебединській 91. Позивач є інвалідом 2 групи з 27.09.1983, оскільки є хворим на епілепсією. В 2013 році мати позивача захворіла, стала інвалідом 1 групи і їй відрізали ногу. По день смерті матері позивач здійснював за нею догляд та надавав допомогу. Відповідач проживав і проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 не утримував і не здійснював за нею догляд. Позивач вважає, що договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, є фіктивним, і судом може бути визнаний недійсним з огляду те, що реальних наслідків, передбачених договором, не настало (ОСОБА_3 не здійснювала догляд померлої та не забезпечувала її утримання). Окрім цього відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей і відповідно до ст. 215 ЦК України може бути визнаний недійсним. Оскільки позивач на момент вчинення матірю правочину був непрацездатним, позивач вважає, що таким правочином порушені його права. Більше того, вчиняючи правочин відповідач ОСОБА_3 уклала фіктивний договір без наміру створення правових наслідків (без наміру здійснювати догляд за ОСОБА_5П.), який відповідно до ст. 234 ЦК України є недійсним. Тому позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Позивач та його представник у судове засідання з'явилися, свій позов підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання з'явилися, проти задоволення позову заперечували, мотивуючи тим, що відповідач постійно проживав з матірю до 2001 року, доглядала її до смерті матері ОСОБА_5 Поховання матері також проводив відповідач. У 1994 році між відповідачем та ОСОБА_5 було укладено договір довічного утримання, який є законним та повністю відповідав волевиявленню сторін.

Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 21.07.2017 було відкрите провадження по справі.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволення з наступних підстав.

У суді встановлено, що ОСОБА_5 померла 18.02.2016, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-СР №281985, виданим Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №57 (а.с.7).

Відповідно до договору довічного утримання від 10.10.1994, посвідченого державним нотаріусом Шполянської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 уклали цей договір, згідно з яким домовилися, що ОСОБА_5 передала ОСОБА_7 у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Шпола, Черкаської області, по вул. Лебединська, 91, вартістю 10000,00 крб. В безкоштовне довічне користування ОСОБА_5 перейшла кімната житловою площею 7,60 кв.м. ОСОБА_7 зобовязалась утримувати ОСОБА_5, надавати їй необхідне харчування, забезпечити відповідний догляд за нею і необхідну допомогу. Вартість харчування, одягу та необхідної допомоги визначений в розмірі однієї мінімальної заробітної плати щомісячно (а.с.54-55).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №61755510 від 17.06.2016, виданою державним нотаріусом ОСОБА_6, яка стосується житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по вул. Лебединській, 91, м. Шпола, Черкаської області 15.05.2007 зареєстрована заборона на нерухоме майно, яка була припинена 16.06.2016. Власником зазначеного будинку вказано ОСОБА_7 (а.с.56).

Відповідно до довідки №63 від 02.04.2018, виданої виконавчим комітетом Сердегівської сільської ради Шполянського району Черкаської області, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає без реєстрації не у власному житловому будинку в селі Сердегівка за адресою: с. Сердегівка вул. Рити Нещадименко,4. Субсидією та пільгами не користується. Власником житлового будинку є покійна ОСОБА_8 (а.с.46).

Згідно з посвідченням серії АВ №162952 від 27.03.2006, ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи з 27.02.2006 довічно (а.с.3).

Відповідно до довідки №2040/04-01 від 09.06.2017, виданої Городищенським обєднаним управлінням Пенсійного фонду України Черкаської області, ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання як інвалід ІІ групи в розмірі 1412,00 грн. (а.с.6).

Згідно з повідомленням Шполянської центральної лікарні імені братів М.С. і ОСОБА_9 №707 від 16.08.2017 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, жителька м. Шпола, вул. Лебединська, 91, перебуває на диспансерному обліку у лікаря-психіатра з 1981 року. Являється інвалідом II групи безтерміново з 1984 року (а.с.47).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 показали, що відповідач надавала допомогу та здійснювала догляд за ОСОБА_5

Згідно з підтвердженням голови вуличного комітету вул. Лебединської в м. Шпола, Черкаської області ОСОБА_13 від 14.06.2016 ОСОБА_1 дійсно проживала з матірю ОСОБА_5 до її смерті та доглядала свою матір, що підтверджують сусіди ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16. Підпис голови вуличного комітету стверджено секретарем Шполянської міської ради 24.06.2016 (а.с.4).

Відповідно до підтвердженням ОСОБА_17 та ОСОБА_14, жителів вул. Лебединська, 112 та 87, м. Шпола, Черкаської області, від 15.05.2017, по вул. Лебединська, 91, м. Шпола, Черкаської області, проживали та проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_18 (а.с.5).

Згідно даних будинкової книги по вул. Лебединська, 91, м. Шпола, Черкаської області відповідач ОСОБА_7 була зареєстрована в будинку з 04.01.1989.

Враховуючи те, що договір довічного утримання укладено 04.10.1994, то до спірних правовідносин з приводу визнання договору недійсним необхідно застосовувати положення ЦК УРСР від 18.07.1963, який діяв на час його укладення.

Згідно з ст. 425 ЦК УРСР від 1963 року, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

У відповідності до ст. 426 ЦК УРСР від 1963 року, договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу). В договорі довічного утримання повинна бути зазначена оцінка відчужуваного будинку, що визначається за згодою сторін, а також види матеріального забезпечення, що надаються набувачем майна відчужувачеві, та їх грошова оцінка, яка визначається за згодою сторін.

Статтею 47 ЦК УРСР від 1963 року було передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У відповідності до ст.48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Стаття 49 ЦК УРСР передбачала, що якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави.

Відповідно до статті 55 ЦК УРСР угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодувати його вартість. Стороні, яка в момент укладення угоди не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, відшкодовуються другою стороною понесені витрати, втрата або пошкодження її майна, якщо вона знала або повинна була знати про такий стан особи, що уклала з нею угоду.

Згідно до ст. 59 ЦК УРСР 1963 року, недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28.04.78 року із змінами від 25.12.92 року, від 25.05.98 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», зазначено, що за правилами ст. 48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції.

Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45 - 47, 49 - 58 ЦК). Правила зазначеної статті застосовуються також до наслідків визнання недійсною угоди при недодержанні форми, в якій угода під страхом недійсності має бути укладена. У разі визнання угоди недійсною за ст. 48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає. Згідно до п.6. даної постанови Пленуму, при розгляді справ про визнання угоди недійсною на підставі ст. 49 ЦК судам слід мати на увазі, що дія цієї норми поширюється на угоди, які укладені з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, тобто порушують основні принципи існуючого суспільного ладу. До них, зокрема, належать угоди, спрямовані на використанння всупереч закону колективної, державної або чиєїсь приватної власності з корисливою метою, приховування фізичними та юридичними особами від оподаткування, використання майна, що знаходиться у їх власності або користуванні, на шкоду правам, свободам і гідності громадян, інтересам суспільства, на незаконне відчуження землі або незаконне нею користування, розпорядження чи придбання всупереч встановленим правилам предметів, вилучених з обігу або обмежених у обігу. Задовольняючи позов у такій справі, суд повинен у рішенні вказати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди і хто з її учасників мав умисел на досягнення цієї мети.

Пунктом 13, згаданої постанови, було розяснено, що мнима угода, тобто угода, укладена про людське око, без наміру створити юридичні наслідки, є в силу ч. 1 ст. 58 ЦК недійсною, незалежно від мети її укладення. Оскільки сторони ніяких дій по здійсненню мнимої угоди не вчиняли, суд у таких випадках постановляє рішення тільки про визнання угоди недійсною без застосування будь-яких наслідків.

Позивач вказує, що спірний договір є фіктивним, оскільки відповідач по справі не здійснював догляд за померлою ОСОБА_5 та не забезпечував її утримання, а отже не бажав реального настання правових наслідків, передбачених договором про довічне утримання.

Верховний Суд України, у постанові від 21 січня 2015 року № 6-197цс14, дійшов до висновку, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Наведені висновки висловлені також в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та в узагальненні Верховного Суду України від 24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Позивач вказує, що відповідач не виконувала свої обовязки за договором довічного утримання, однак дані обставини є підставою для розірвання договору між сторонами договору, а не для визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що ОСОБА_5, як сторона правочину, уклала цей договір без наміру настання наслідків, визначених договором про довічне утримання. Крім цього на виконання спірного договору у власність відповідача був переданий житловий будинок. Виходячи з вищевикладеного, спірний договір довічного утримання не є удаваним чи таким що був укладений без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода), а тому не може бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 47-58 ЦК УРСУ 1963 року.

Системний аналіз наведених норм матеріального та процесуального права, а також встановлені судами фактичні обставини справи свідчать про те, що невиконання відповідачем належним чином умов договору не може бути підставою для визнання договору довічного утримання недійсним, оскільки наведене слугує підставою лише для його розірвання.

Згідно ст. 428 ЦК УРСР 1963 року договір довічного утримання може бути розірваний: за вимогою відчужувача, якщо набувач майна не виконує обов'язків, взятих ним на себе за договором; за вимогою набувача майна, якщо з незалежних від нього обставин його майновий стан змінився настільки, що він не має змоги надавати відчужувачеві обумовлене забезпечення. При розірванні договору з зазначених вище підстав будинок повинен бути повернутий відчужувачеві. Витрати по утриманню відчужувача, зроблені набувачем майна до розірвання договору, не відшкодовуються.

Отже, дана норма наділяє правом розірвати договір лише з ініціативи сторін договору та не містить права іншій особі, яка не є стороною договору розривати такий договір.

Позивач не надав суду жодних доказів того, яким саме чином спірний договір порушує її права, а тому суд приходить до висновку, що зазначений договір не може бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених ЦК УРСР 1963 року. Посилання позивача на порушення статей ЦК України, який вступив силу з 01.01.2004 року, є не обґрунтованим, так як відповідно до п.9 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. В даному випадку позивач вказує на визнання недійсності договору укладеного в 1994 році.

Виходячи з вищевикладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Заходи забезпечення позову не застосовувались.

Позивач є звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі ст.ст.47-59, 425-426 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 211, 263-265, ч.1 ст. 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Шполянський районний суд Черкаської області (до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи) шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення в повному обсязі складене 12.07.2018.

Суддя Н.П. Побережна