АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2018 року м. Харків

Справа № 639/6043/16-ц

Провадження № 22-ц/790/121/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І., Маміної О.В.,

секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідач: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду Харківської області від 10 квітня 2017 року, ухвалене суддею Єрмоленко В.Б.,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу, що виникла за договором позики від 20.04.2016 року у розмірі 1 741 137,65 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 6 890 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду Харківської області від 10 квітня 2017 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та є обгрунтованими. Відповідачем жодного доказу щодо неотримання валютних цінностей не надано.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Суд першої інстанції всупереч ч. 2 ст. 27, ст. 131 ЦПК України (в редакції на час подання апеляційної скарги) не надав жодної оцінки наявним суперечностям в показаннях представника позивача, їх непослідовності.

Висновок експертного дослідження від 05.12.2016 за № 2 та висновок експертного технічного дослідження документів Харківського НДІ судових експертиз від 28.02.2017 були зроблені за різними примірниками Договору позики, тому не можуть бути визнані належними і допустимими доказами і не можуть прийматися до уваги судом.

Всупереч ст.ст. 189, ч. 2 ст. 147 ЦПК України (в редакції на час подання апеляційної скарги) суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про виклик експерта.

Постановляючи 28.03.2017 та 10.04.2017 ухвали про відмову в задоволенні клопотань про призначення комплексної судової технічної та почеркознавчої експертизи, судової технічної експертизи, виклик до суду позивача для надання пояснень, суд не вказав норми закону, якими він керувався та мотивів з яких суд дійшов висновку про необхідність відмовити відповідачу в заявлених клопотаннях. Також необгрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до отримання результатів експертиз.

З тексту договору позики від 20.04.2016 не вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти, будь-яких документів, які б посвідчували факт та дату передачі грошей позивачем не надано.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції не навів розрахунки, з яких він виходив та не звернув уваги на те, що на день подання позовної заяви, а саме 04.08.16 відповідно до даних офіційного сайту НБУ курс гривні до долара США складав 2481,6008, а не 2487,3395 як заявлено позивачем.

Представник позивача ОСОБА_4 на апеляційну скаргу подав заперечення, в яких просить про її відхилення та залишення рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на безпідставність доводів скарги.

Відповідач та її представник до апеляційного суду не з"явились. Належним чином були повідомлені про розгляд справи. З огляду на те, що справа знаходиться в провадженні апеляційного суду з 26 квітня 2017 року та з врахуванням вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності, оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 20.04.2016 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено в письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 валютні цінності в сумі 70 000 доларів США строком до 20.06.2016 року, які зобовязалася повернути в строк, указаний в цьому договорі. Пунктом 2 договору передбачено, що ОСОБА_2 вправі, а ОСОБА_1 зобовязаний прийняти платіж і раніше зазначеного строку.

В п. 3 договору вказано, що договір складено в 2-х примірниках, по одному примірнику для кожної сторони по договору. Договір підписано сторонами.

Згідно ізч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частина друга статті 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Так, з аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з висновком експертів Київського науково-дослідного інститута судових експертиз, складеного за результатами проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи від 21.05.18 року підпис від імені ОСОБА_2 і запис «ОСОБА_2И.» у графі «Позичальник:» тексту договору позики від 20.04.2016 виконані рукописним способом - за допомогою кулькової ручки, спорядженої пастою. Для виконання цих реквізитів копіювально-розмножувальна техніка та друкуючі пристрої, а також попередня підготовка не використовувалися. Встановити, що було виконано у наданому на дослідження договорі позики від 20.04.2016 раніше - надрукований текст чи розміщені у його графі «Позичальник:» підпис від імені ОСОБА_2 та запис«ОСОБА_2И.» або навпаки, тобто послідовність виконання даних реквізитів, не виявилося можливим з причини, вказаної у дослідницькій частині висновку. Рукописний запис «ОСОБА_2И.» у Договорі позики від 20.04.2016 у графі «Позичальник:» виконано ОСОБА_2. Підпис від імені ОСОБА_2 у Договорі позики від 20.04.2016 у графі «Позичальник:» виконано ОСОБА_2.

Висновком експертів, складеним за результатами проведення судово-технічної експертизи від 04.06.18 року щодо вирішення додаткових питань встановлено, що в договорі позики, датованому 20.04.2016 записи і підписи виконані кульковою ручкою (ручками), спорядженою пастою синьо-фіолетового кольору; друкований текст нанесений елекстрофотографічним способом з використанням друкуючого пристроюу з лазерним способом друку.

Відповісти на питання ухвали визначити абсолютний час виконання штрихів документу, а також штрихів рукописного підпису і тексту в графі «Позичальник» та графі «Позикодавець» та у разі неможливості надати відповідь на вказане питання, визначити відносну давність виконання документу, а саме час, коли його було виготовлено за допомогою копіювальної техніки, а також час, коли було виготовлено його фрагменти, а саме підпис і рукописний текст в графі «Позикодавець» та в графі «Позичальник» у досліджуваному договорі позики, датованому 20.04.2016, не видається можливим у звязку з тим, що вказаний документ пройшов процес нанесення прозорої плівки (заламінований) з обох сторін аркуша, а також через відсутність у експертів впроваджених у судово-експертну практику України методик встановлення часу виконання друкованих текстів, нанесених з використанням друкуючих пристроїв з лазерним способом друку.

Отже, оскільки ОСОБА_2 борг за договором позики не повернула, свої зобов'язання не виконала, що підтверджується матеріалами справи, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов'язку з повернення боргу.

Доводи апеляційної скарги про те, що з тексту договору позики від 20.04.2016 не вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти та будь-яких документів, які б посвідчували факт та дату передачі грошей позивачем не надано не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2789цс16.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неправильність наведених в оскаржуваному рішенні суду розрахунків щодо стягнутої суми, а саме курсу гривні до долара США, колегія суддів зазначає про таке.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (Правовий висновок у справі за № 6-1672цс16).

Отже, на день ухвалення судом першої інстанції рішення 10 квітня 2017 року, курс гривні до долара США відповідно до офіційного курсу НБУ складав 2697,39, тоді як позивач просив стягнути суму боргу за курсом 2487,3395, що є меншим ніж підлягав застосуванню, тому суд першої інстанції правильно зазначив, що стягненню підляга/ сума в межах позовних вимог. Але, при цьому помилково зазначив, що застосовує курс на день подачи позову 4 серпня 2016 року, оскільки на цю дату дійсно курс складав 2481,6008.

Судова колегія вважає, що ця помилка не привела до ухвалення неправильного рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не дають підстав вважати, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Харківської області від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_5

повний текст постанови

складено 18 липня 2018 року