Ухвала

31 липня2018 року

м. Київ

справа № 522/12924/14-ц

провадження № 61-15117св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Гайворонського С. П., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 22 серпня 2012 року він зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 На час укладення шлюбу йому належав на праві особистої власності автомобіль «Хюндай Сантафе» реєстраційний номер НОМЕР_1, який 26 липня 2013 року він продав третій особі за 206 000,00 грн та 01 серпня 2013 року за 127 300,00 грн придбав автомобіль «Форд Фієста», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, який зареєстрував на ім'я дружини - ОСОБА_4 Проте вважає, що зазначений автомобіль не є спільною власністю подружжя, оскільки на його придбання використані кошти від продажу належного йому вищезазначеного автомобіля «Хюндай Сантафе», а відповідач ОСОБА_4 не надавала своїх особистих коштів на його придбання.

Після припинення спільного проживання, ОСОБА_4 у порушення частини третьої статті 65 СК України, не отримавши від нього письмової згоди, продала спірний автомобіль ОСОБА_5 на підставі фіктивного договору.

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 просив визнати автомобіль марки «Форд Фієста», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, придбаний в період шлюбу з ОСОБА_4, його особистою власністю; визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, витребувати зазначений автомобіль у ОСОБА_5 та визнати за ним право власності на нього.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Визнано автомобіль марки «Форд Фієста», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 особистою приватною власністю ОСОБА_3, придбаного в період шлюбу з ОСОБА_4

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «Форд Фієста», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Форд Фієста», 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль марки «Форд Фієста» є особистою приватною власністю позивача, оскільки на його придбання витрачені кошти отримані від продажу належного йому на праві особистої власності автомобіля марки «Хюндай Сантафе».

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ виходив із того, що висновки апеляційного суду про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя ґрунтуються на припущеннях.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивач не довів, що спірний автомобіль придбаний лише за кошти від продажу належного йому на праві особистої власності автомобіля марки «Хюндай Сантафе». Крім того, право особи, яка вважає себе власником майна не підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При цьому, суд встановив, що не підлягають задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_3 про витребування майна від ОСОБА_5 на підставі частини першої статті 388 ЦК України, оскільки відсутні докази, що спірний автомобіль вибув з його володіння поза його волею.

У травні 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд не взяв до уваги висновки суду касаційної інстанції, зазначені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року. Також апеляційний суд не правильно застосував норми статті 57 Сімейного кодексу України, якою визначено, яке саме майно не належить до спільної сумісної власності, зокрема те, яке набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано справу та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 та представником ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подані заперечення на касаційну скаргу, в яких вони просили касаційну скаргу відхилити та рішення апеляційного суду залишити без змін, як таке, що ухвалено відповідно до норм чинного законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов'язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про

відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом

касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим

Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2018 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 372/504/17 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванченко О. Л., третя особа - ОСОБА_11, про визнання договору іпотеки недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_8 - ОСОБА_12 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 грудня 2017 року.

Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень у справі, яку передано на Велику Палату, вбачається, що передане в іпотеку нерухоме майно належить на праві приватної власності ОСОБА_9, а відтак не потрібна була нотаріально посвідчена згода позивача на укладення договору іпотеки. Крім того, відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору іпотеки сама по собі не може бути підставою для визнання його недійсним. При цьому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, якщо той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема третя особа знала чи за обставинами не могла не знати про те, що майно належить на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто відчужує майно, не отримав згоду на вчинення такого правочину другого з подружжя. На підтвердження своїх висновків суди посилалися на правові підстави, висловлені у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-533цс16.

Постановляючи вказану ухвалу, Верховний Суд виходив із того, що при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні положення статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Крім іншого, здійснюючи захист прав однієї особи (контрагента за договором), необхідно переконатись та встановити, чи внаслідок наведеного не буде завдано шкоди другому співвласнику (другому з подружжя), який має право власності на таке майно, що було порушено неправомірними діями іншого співвласника. При цьому необхідно ураховувати, що в зазначених спорах фактично неможливо довести наявність недобросовісності дій третьої особи - контрагента, який завжди буде стверджувати, що він не знав і не міг знати про те, що спірне майно належить на праві спільної сумісної власності подружжю, оскільки наслідком визнання ним зазначених обставин, буде визнання оспорюваної угоди недійсною.

У таких справах необхідно надавати пріоритет не лише дотриманню принципу добросовісності, як однієї з засад цивільного законодавства, а й іншим засадам, визначеним статтею 3 ЦК України у їх сукупності, а також ураховувати вимоги частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку», приписи якої є спеціальними у подібних правовідносинах, а також взаємодію зазначених положень законодавства з приписами статей 203 та 215 ЦК України у разі оспорювання договору.

Вирішення цих правових питань, містить виключну правову проблему для забезпечення сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.

Враховуючи зазначене, вбачається, що оскаржуване судове рішення у цій справі та оскаржуване рішення, яке передане на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені у подібних правовідносинах.

За змістом пункту 10 частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 372/504/17.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 522/12924/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 березня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 372/504/17.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик