Справа № 125/1854/16-ц
Провадження № 22-ц/772/1469/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 рокуСправа № 125/1854/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Матківської М.В., Войтка Ю.Б.

за участю секретаря Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожі Віктора Віталійовича, приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Людмили Миколаївни, про встановлення факту родинних відносин та встановлення нікчемності заповіту,

за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Барського районного суду Вінницької області, ухвалене 08 травня 2018 року у м. Бар під головуванням судді цього суду Хитрука В.М., зі складенням його повного тексту 11 травня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту родинних відносин та встановлення нікчемності заповіту, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилась спадщина. Позивач себе вважає такою, що має право на спадкування після смерті цієї особи, оскільки ОСОБА_7 є її троюрідним дядьком, однак підтвердити їх ступінь споріднення вона не може через відсутність документів про це.

У померлого ОСОБА_7 дітей не було. Оскільки він мешкав у м. Житомирі, а ОСОБА_3 з сім'єю у м. Вінниці, то вона з ним постійно не проживала, проте спілкувалась із ним засобами телефонного зв'язку та періодично приїжджала. ОСОБА_7 був інвалідом першої групи та не міг самостійно пересуватись, тому, коли ОСОБА_3 до нього приїжджала, то доглядала за ним, купувала ліки, продукти харчування, допомагала.

Про смерть ОСОБА_7 позивачу стало відомо у квітні 2016 року, тоді, коли вона в черговий раз приїхала його навідати. Від сторонніх осіб, які перебували на той час у його квартирі їй стало відомо, що за життя, а саме 15 січня 2016 року, він на все своє майно склав заповіт на користь ОСОБА_4

ОСОБА_3, вважаючи, що має право на спадкування після померлого дядька, як спадкоємець п'ятої черги спадкування за законом, звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак, не мала можливості надати документи на підтвердження її із ним ступеня спорідненості, оскільки в архіві вони не зберіглись, а ті, що були у її дядька, забрала відповідач та не надає. У зв'язку з цим вона у липні 2016 року звернулась до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, однак через наявність спору про право ця заява 22 липня 2016 року була залишена без розгляду.

На думку позивача вказаний заповіт було складено з порушенням вимог законодавство щодо його посвідчення, у зв'язку з чим він є нікчемним. Зокрема, цей заповіт посвідчено нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Доброльожою В.В. за місцем проживання ОСОБА_7, а саме за адресою: АДРЕСА_3, м. Житомир, тобто поза межами Житомирського районного нотаріального округу. Крім того, у заповіті іменем заповідача зазначено не ОСОБА_7, що відповідає його дійсному власному імені, а «ОСОБА_7».

Пославшись на вказані обставини та на те, що необхідність пред'явлення цього позову до суду пов'язана з подальшим оформленням спадкового майна, ОСОБА_3, враховуючи уточнені нею позовні вимоги, просила встановити факт родинних відносин, а саме, що вона є троюрідною племінницею померлого ОСОБА_7, а також встановити нікчемність вказаного заповіту.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 08 травня 2018 року позов задоволено частко, зокрема, встановлено факт родинних відносин, в іншій частині вимог відмовлено, вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Позивач, не погодившись із ухваленим рішенням у частині незадоволених вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду в цій частині скасувати та прийняти нове, яким ці вимоги задовольнити.

Не погодившись із ухваленим рішенням у частині задоволених вимог, відповідач, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду в цій частині скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні цих вимог відмовити.

Відповідно до п. 3 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Указу Президента України № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у м. Вінниці.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу відповідача - задовольнити, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду першої інстанції у частинні задоволення вимоги позивача про встановлення факту родинних відносин цим вимогам не відповідає.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що прізвищем позивача ОСОБА_3 до укладення шлюбу є «ОСОБА_3», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а.с. 6 том 1). Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с. 5 (зворот) том 1). Батьками батька позивача є ОСОБА_11 та ОСОБА_12, що вбачається зі свідоцтва про його народження (а.с. 5 том 1).

У позовній заяві ОСОБА_3 зазначила, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були рідними сестрами. Син ОСОБА_14 ОСОБА_11 був батьком батька ОСОБА_3 та її дідом. Сином ОСОБА_13 був ОСОБА_15, сином якого був ОСОБА_7

Позивач, допитана судом першої інстанції в якості спідка, суду пояснила, що її батько ОСОБА_9 є троюрідним братом ОСОБА_7, тому вона є його троюрідною племінницею. Таку ступінь споріднення позивача з ОСОБА_7 також підтвердили свідки: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19

Державним архівом Вінницької області 25 лютого 2016 року надано інформацію про відсутність відомостей щодо народження ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 (а.с. 16-19 том 1). Відсутність відомостей про народження ОСОБА_7 також підтверджується листами начальника Житомирського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_20 № 2992/14/8.26-31 від 17 серпня 2017 року, № 3792/14/8.26-31 від 05 жовтня 2017 року, Державного архіву Кіровоградської області № ц-3/1/0/1/01-17 від 02 березня 2016 року (а.с. 96, 131, 233 том 3). Листами Управління Служби безпеки України у Вінницькій області № 53/ц-4/8 від 13 жовтня 2016 року, № 62124/ц-832/14 від 09 жовтня 2016 року, 24/5-ц/14 від 25 жовтня 2016 року, Департаменту з питань режиму та службової діяльності МВС України № ц-15155 від 17 листопада 2016 року та Центрального архіву ФСБ Росії №10/А-Ц-3363 від 19 вересня 2016 року ОСОБА_3 повідомлено про відсутність відомостей відносно ОСОБА_7 (а.с. 204-208 том 3).

У витягах з по-господарськи книг Луговатської сільської ради Бершадського району за 1944-1946, 1947-1949, 1950-1952 роки головою двору зазначено ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1, дружиною - ОСОБА_21, ІНФОРМАЦІЯ_2, сином - ОСОБА_22, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 215-222 том 3).

Згідно з копією паспорта та довідки про надання ідентифікаційного номера ім'я ОСОБА_7 зазначено як ОСОБА_7, який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 5 том 2).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 9 (зворот) том 1), якому на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_4 та свідоцтва про право на спадщину за законом належала квартира АДРЕСА_1 (а.с. 7-8 том 1). Також на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_7 є власником вкладів з процентами. Що зберігаються в Богунському відділенні Відкритого акціонерного товариства «Державний Ощадний банк України» № 75 з усіма видами компенсацій (а.с. 8 (зворот) том 1).

За життя ОСОБА_7 (як зазначено ім'я заповідача) 15 січня 2016 року склав заповіт на належну йому вказану вище квартиру та грошові заощадження на ім'я відповідача у справі ОСОБА_4 (а.с. 10 том 1), який цієї ж дати нотаріусом було зареєстровано в спадковому реєстрі (а.с. 9 том 1).

Зі змісту заповіту вбачається, що його текст було прочитано заповідачем вголос у присутності нотаріуса і особисто добровільно підписано. У зв'язку із похилим віком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, заповіт посвідчено удома за адресою зазначеної квартири приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області.

Виклик нотаріуса ОСОБА_4 для вчинення ОСОБА_7 вказаного заповіту зафіксовано у Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза робочим місцем (а.с. 240-242 том 3). Відомості про цей заповіт нотаріусом було внесено до спр. № 2.19 «Алфавітна книга заповітів», спр. № 02-33 «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій», спр. № 02-12 «Заповіти» (а.с. 61-68 том 3).

Згідно з реєстраційним посвідченням про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності Доброльожа В.В. є приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу, робоче місце якого розташовано за адресою: АДРЕСА_2 м. Житомир (а.с. 99, 137-138 том 2). З відповіді голови Житомирської районної ради С.Г. Крутія № 420-21/26 від 06 липня 2016 року, наданої на запит цього нотаріуса, м. Житомир має статус міста обласного значення, але відповідно до Указу Президії Верховної ради УРСР від 04 січня 1965 року визначений районним центром для Житомирського району (а.с. 101-101 том 2).

Методичною радою при відділенні Нотаріальної Палати України у Житомирській області на запит нотаріуса Доброльожі В.В. надано висновок про помилковість розгляду території Житомирського районного нотаріального округу виключно як населених пунктів Житомирського району поза межами районного/обласного центру - м. Житомир, а тому посвідчення заповіту в межах м. Житомир, нотаріусом Житомирського нотаріального округу, чиє робоче місце (офіс) зареєстровано (знаходиться) в межах м. Житомир не може розцінюватись як порушення чинного законодавства та підставою визнання посвідченого ним заповіту недійсним (нікчемним) (а.с. 95-98 том 2).

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 22 березня 2016 року у справі № 806/311/16, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду від 15 грудня 2016 року без змін, Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області зобов'язано внести виправлення до актового запису про смерть ОСОБА_7 195 від ІНФОРМАЦІЯ_5 року, шляхом виправлення імені з ОСОБА_7 на ОСОБА_7 (а.с. 36-42 том 2).

14 квітня 2016 року видано повторне свідоцтво про смерть ОСОБА_7 з врахування вимог вказаного судового рішення (а.с. 70 том 2).

Із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Шевчук Л.М. 15 квітня 2016 року, на підставі якої було заведено спадкову справу № 32/2016 , що вбачається з копрії матеріалів цієї спадкової справи (а.с. 154, 166 том 2).

Із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_7 ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. 13 червня 2016 року засобами поштового, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа № 115/2016. Документи, що підтверджують факт родинних стосунків між ОСОБА_3 та померлим станом на теперішній час не надані. Постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії станом на теперішній час не виносилась. Інформація про це надана приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. листом № 1126/01-16 від 28 березня 2017 року (а.с. 129 том 2) та підтверджується матеріалами цієї спадкової справи (а.с. 2, 7 том 3).

Листом цього ж нотаріуса ОСОБА_3 на її заяву про прийняття спадщини надано інформацію про перелік документів, необхідних для подальшого оформлення спадкового майна (а.с. 12 том 1).

Свідки ОСОБА_26 та ОСОБА_27 суду пояснили, що їм було відомо про наміри ОСОБА_7 укласти заповіт на ОСОБА_28, яка до нього періодично приїжджала та допомагала йому. ОСОБА_26 зазначила, що вона є соціальним працівником у територіальному центрі, у зв'язку з чим надавала допомогу ОСОБА_7, який її попросив звернутись до нотаріуса Доброльожі В.В. для складання заповіту, тому вона за його вказівкою від імені ОСОБА_4 здійснила виклик цього нотаріуса. ОСОБА_7 був грамотним, умів читати. ОСОБА_27 пояснила, що обставини укладення заповіту їй не відомі.

Свідки ОСОБА_3, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19 суду пояснили, що ОСОБА_7 підтримував зв'язок із ОСОБА_3, вона до нього навідувалась, допомагала, телефонувала. Свідок ОСОБА_16 повідомив, що за два роки до смерті ОСОБА_7 запросив його допомогти з ремонтом квартири та розповів, що раніше його доглядала ОСОБА_4, на користь якої він склав заповіт, проте, у зв'язку з ненаданням нею належної допомоги він звернувся до ОСОБА_3 та мав наміри переписати заповіт на неї. Свідок ОСОБА_19 також повідомила суд про наміри ОСОБА_7 заповісти належну йому квартиру ОСОБА_3

Встановивши наведені обставини та керуючись ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 202-204, 207, 215, 216, 219, 220, 222-225, 1216-1218, 1220-1223, 1233-1235, 1247, 1251, 1252, 1257, 1265, 1268, 1269, 1270 ЦК України, Указом Президії Верховної Ради УРСР від 04 січня 1965 року, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про встановлення нікчемності заповіту з підстав недоведеності цієї вимоги.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За положенням ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами або договором.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3, вважаючи себе спадкоємцем п'ятої черги після смерті ОСОБА_7, який, як вона стверджує, є її троюрідним дядьком, метою встановлення факту їх родинних відносин зазначила необхідність подальшого оформлення спадкового майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Частиною 1 ст. 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Нікчемність заповіту, встановлена в рішення суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того чи пред'являлись позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46цього Кодексу).

У ч. 1 ст. 1221 ЦК України закріплено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статях цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 ЦК України.

Цивільним законодавством встановлено п'ять черг спадкоємців за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК України у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближнього ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступень споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Таким чиним, у п'яту чергу право на спадкування мають родичі четвертого, п'ятого та шостого ступеня споріднення - за умови, якщо відсутні спадкоємці попередніх черг і четвертого ступеня споріднення.

До родичів п'ятого ступеня споріднення належать діти двоюрідних братів та сестер спадкодавця (двоюрідні племінники та племінниці), діти його двоюрідних діда та баби (двоюрідні дядьки і тітки), діти двоюрідних онуків та онучок спадкодавця (двоюрідні правнуки та правнучки).

До родичів шостого ступеня споріднення належать діти двоюрідних правнуків і правнучок спадкодавця (двоюрідні правнуки та правнучки), діти його двоюрідних племінників і племінниць (троюрідні онуки та онучки) і діти двоюрідних дядька та тітки (троюрідні брати та сестри).

Позивач позиціонує себе як троюрідну племінницю ОСОБА_7, оскільки її батько та спадкодавець є троюрідними братами, а тому з огляду на положення ч. 1 ст. 1265 ЦК України за ступенем споріднення не відноситься до осіб п'ятої черги спадкоємців за законом після його смерті, яка обмежена шостим ступенем споріднення, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач не довела своє право на спадкування після смерті ОСОБА_7, а отже немає підстав вважати, що порушені її права та інтереси.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину(ст. 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Правових наслідків невиконання такого обов'язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено.

Порядок оформлення права на спадщину встановлений главою 89 ЦК України, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, та являє собою визначену законодавством сукупність функцій, притаманну юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, якщо відсутність умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідна постанова про відмову позивачу ОСОБА_3 у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не виносилась, що може бути підставою для відмови у позові, що узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 червня 2018 року, прийнятій у справі № 182/8267/14-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом.

Окрім наведеного, суд дійшов вірного висновку, що з огляду на положення вказаного Указу Президії Верховної Ради УРСР від 04 січня 1965 року, приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Доброльожа В.В., робоче місце якого розташовано за адресою: АДРЕСА_2 м. Житомир, посвідчуючи спірний заповіт за адресою квартири в якій проживав заповідач, діяв у межах своїх повноважень, протилежного належними та допустимими доказами позивачем не доведено. Заповіт складено з дотриманням вимог щодо його форми, із зазначенням місця та часу його складання, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, заповіт власноручно підписаний заповідачем. Крім того, з огляду на ті встановлені судом обставини, що позивач не є спадкоємцем п'ятої черги за законом та що відповідна постанова про відмову їй у вчиненні нотаріальної дії нотаріусом не виносилась, вказані дії нотаріуса у будь-якому разі не є такими, що порушують її права.

Статтею 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення, зокрема, фактів наявності між фізичними особами родинних відносин. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як роз'яснено у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в судовому порядку підлягають встановленню факти, які породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Позивну вимогу про встановлення факту родинних відносин суд першої інстанції задовольнив, як таку, що доведена показами свідків, при цьому, одночасно зазначив, що ОСОБА_3 не довела наявності у неї порушеного права.

Натомість висновки суду про задоволення вимоги про встановлення факту родинних відносин є неправильними, оскільки юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Вимога позову ОСОБА_3 про встановлення вказаного факту у позовній заяві обґрунтована необхідністю реалізацією нею права на спадкування після смерті ОСОБА_7 Разом із тим, ступінь її споріднення з ОСОБА_7 свідчить про те, що встановлення цього факту у даному випадку не буде породжувати для позивача особистих чи майнових прав, тому у задоволенні цієї вимоги також необхідно відмовити.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06 червня 2018 року, прийнятій у справі № 675/1888/15-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги позивача, які фактично зводяться до посилань на неправильність висновків суду щодо дотримання нотаріусом форми складання та порядку посвідчення спірного заповіту, оскільки вони базуються на індивідуальному, звуженому тлумаченні норм матеріального права, однак вказаних висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України у частині задоволення позовної вимоги про встановлення факту родинних відносин необхідно скасувати та у задоволенні цієї вимоги відмовити, в іншій частині рішення - залишити без змін.

Згідно з квитанцією № 0.0..1 відповідачем за звернення до суду з апеляційною скаргою було сплачено судовий збір у завищеному розмірі - 1 057 грн. 20 коп., тоді як, з огляду на порядок його розрахунку, передбаченого Законом України «Про судовий збір», сума судового збору, яка підлягає сплаті за подання цієї скарга, становить 960 грн. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору як інвалід ІІ групи, відповідно до положення ч. 7 ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, сплачений відповідачем судовий збір підлягає компенсації їй за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено право особи, яка внесла судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, звернутись до суду із клопотанням про його повернення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення Барського районного суду Вінницької області від 08 травня 2018 року у частині задоволення позовної вимоги про встановлення факту родинних відносин скасувати та у задоволенні цієї вимоги відмовити. В іншій частині рішення залишити без змін.

Сплачений ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1) за подачу апеляційної скарги судовий збір у розмірі 960 (дев'ятсот шістдесят) грн. компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : М.В. Матківська

Ю.Б. Войтко

Повний текст постанови виготовлено 17 липня 2018 року.