АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/860/18Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/789/494/18 Доповідач - Міщій О.Я.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Міщія О.Я.

суддів - Ткач З. Є., Шевчук Г. М.,

секретар с/з - Панькевич Т.І.

з участю представника Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гринчак С.С., відповідачки ОСОБА_1 , представника відповідачки адвоката Гавдяк І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу № 607/860/18 за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, поданою в інтересах громадянина Італії ОСОБА_2 , на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.03.2018 р., ухвалене в м. Тернополі суддею Тернопільського міськрайонного суду Грицаком Р.М., за позовом Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Бережанська районна державна адміністрація Тернопільської області про забезпечення повернення малолітньої дитини до Італійської Республіки,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2018 р. Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області в інтересах громадянина Італії ОСОБА_3 звернулося до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначив, що дитина народилась та проживала в Італійській Республіці, проте у вересні 2016 року ОСОБА_1 без дозволу батька вивезла дитину в Україну та відмовляється її повернути до місця постійного проживання.

В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що 19.08.2017 року ОСОБА_3 звернувся із заявою про повернення дитини до Італії через Центральний орган юстиції Італійської Республіки до Міністерства юстиції України як Центрального органу з виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Конвенція 1980 року).

Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області, посилаючись на те, що що відповідачка незаконно вивезла дитину з Італійської Республіки та утримує її в Україні без згоди батька, що є протиправним та суперечить статтям 3, 5 Конвенції 1980 року, просило визнати незаконним переміщення та утримування відповідачкою на території України малолітньої дитини ОСОБА_4 , повернути дитину до місця постійного проживання, допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до Італійської Республіки, а також зобов`язати відповідачку передати малолітнього ОСОБА_4 батькові ОСОБА_3 для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання, якщо рішення не буде виконано в добровільному порядку.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 в судовому засіданні в суді першої інстанції позов підтримали та просили його задовольнити, посилаючись на те, що відповідачка відмовляється добровільно повернути сина ОСОБА_4 до Італійської Республіки, чим порушує права дитини та батька, зокрема право на належне батьківське піклування, що включає право на виховання, спілкування, визначення місця проживання дитини.

Відповідачка ОСОБА_1 подала відзив на позов та в судовому засіданні пояснила, що вона у шлюбі з позивачем ОСОБА_3 не перебуває, будь яких законних підстав для проживання в Італійській Республіці не має. У вересні 2016 року вона разом із сином ОСОБА_4 виїхала з Італійської Республіки в Україну за згодою позивача та на його грошові кошти, без визначення дати повернення. Сімейне життя з позивачем у неї не склалося, оскільки позивач має багато боргових зобов`язань та нездатний утримувати дитину. Жодних перешкод у спілкуванні позивача з сином вона не чинить та не перешкоджає батькові брати участь у вихованні дитини. Позивач неодноразово приїжджав до сина в Україну та має можливість бачитись з дитиною у будь-який час. Зараз вона з сином зареєстровані та проживають в житловому будинку, який належить її батькам, та знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 . В даному помешканні наявні усі належні умови для повноцінного зростання та розвитку дитини, виховання її в атмосфері любові і піклування. Також зазначила, що син прижився в Україні, відвідує дитячий садок, танцювальний гурток, має друзів, розмовляє українською мовою. Оскільки у неї відсутні дозволи Італійської Республіки на в`їзд, тому вона буде депортована, як тільки перетне кодон даної країни. Вважає, що за умови повернення дитини в Італію вона буде позбавлена можливості піклуватися про сина, що суттєво зашкодить морально-психологічному стану дитини через його малолітній вік та необхідність постійної материнської турботи, яку не може замінити батько. Вказала також, що ні в Італії, ні в Україні ОСОБА_3 не проявляв батьківського піклування про сина, оскільки постійно зайнятий вирішенням проблем з повернення боргів. Зокрема, у жовтні 2016 року перебуваючи близько двох тижнів в Україні, він лише двічі бачився із сином, посилаючись на відсутність коштів для оплати проїзду з міста Тернополя, де наймав житло, до села Літятин, Бережанського району, де живе син. Однак, ОСОБА_6 в Україні знайшов собі іншу жінку, з якою виїхав до Італії, тому вважає, що задоволення позову та передача дитини в іншу сім`ю може призвести до серйозного ризику заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди.

Також вважає, що позивач дав мовчазну згоду на постійне проживання дитини разом із матір`ю в Україні, оскільки погодився на переїзд сина в Україну безстроково, не вимагав у неї виїзду разом із дитиною в Італію, хоч сам разом з іншою жінкою повернувся.

Тому просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідачки ОСОБА_1 - ОСОБА_7 в судовому засіданні в суді першої інстанції позову не визнала та просила суд врахувати, що ОСОБА_6 не має власного житла, договір оренди і відомості про доходи позивача є сумнівними. Також просила суд взяти до уваги той факт, що ОСОБА_4 згідно рішення УДМС України в Тернопільській області від 07 березня 2017 р. набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» і є громадянином України з 19 липня 2014 року. Вважає, що його примусове повернення до Італійської Республіки не відповідатиме інтересам дитини.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Бережанської районної державної адміністрації Тернопільської області - Звіришин С.П. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та вважає, що позивач не позбавлений можливості брати участь у вихованні сина ОСОБА_4 на території України. Відповідні права батька не мають переважати над правами і законними інтересами дитини, а примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання та позбавлення дитини материнської опіки негативно вплине на психологічний та фізичний розвиток дитини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14.03.2018 р. в задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Бережанська районна державна адміністрація Тернопільської області про забезпечення повернення малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Італійської Республіки відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 10.05.2018 р. в задоволенні позову Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_2 про визнання незаконним переміщення та утримування відповідачкою на території України малолітнього сина ОСОБА_4 та про зобов`язання передати дитину батькові відмовлено.

Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_2 подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14.03.2018 р. скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Представник Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Гринчак С.С. вказала, що суд в порушення ст. 13 ЦПК України при розгляді даної справи вийшов за межі позовних вимог, оскільки предметом позову у даному випадку є встановлення факту незаконного вивезення та/або утримування дитини в розумінні ст. 3 Конвенції 1980 р., однак суд першої інстанції досліджував лише обставини та відповідні правовідносини, пов`язані з реалізацією батьком права доступу до дитини і визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Крім того, судом безпідставно взято до уваги та враховано як доказ інформацію про місце проживання та реєстрації малолітнього ОСОБА_4 в Україні та довідку про його громадянство, хоч Конвенція 1980 р. не ставить питання повернення дитини до місця проживання в залежність від громадянства дитини.

Також, висновок суду про те, що позивач ОСОБА_3 на момент виїзду відповідачки з сином в Україну не здійснював права піклування щодо свого сина є невірним, оскільки відповідачка не подала жодного доказу на підтвердження указаного факту, а ч. 1 ст. 13 Конвенції покладає саме на відповідача обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на виняткові підстави для неповернення дитини.

Представник позивача зазначає і те, що судом не було надано належної оцінки факту звернення ОСОБА_2 із заявою про повернення дитини, поданої відповідно до ст. 8 Конвенції, а також доказам, які свідчать про те, що він не давав згоди на вивезення дитини до України, зокрема, факту звернення позивача до відповідного компетентного органу про викрадення дитини та незаконного утримування неповнолітнього за кордоном.

В апеляційній скарзі також зазначено, що висновок суду про те, що дитина прижилася в новому середовищі ґрунтується лише на припущеннях.

Також, представник позивача вказує на те, що судом при вирішенні спору застосовано норми закону, які не підлягали застосуванню, а саме принцип 6 Декларації прав дитини 1959 року, у якому йдеться про те, що дитина може бути розлучена з матір`ю тільки у виключних випадках, оскільки у даній справі не вирішується питання про відібрання дитини від матері та передачу дитини батькові, а йдеться про її повернення в країну постійного місяця проживання.

03.05.2018 р. представник відповідачки адвокат Гавдяк І.Б. подала відзив на апеляційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Представник зазначила, що доводи відносно відсутності згоди ОСОБА_2 на переміщення дитини є безпідставними та спростовуються відміткою в паспорті дитини на п`ятій сторінці, де зазначено відомості про батьків, що свідчить про отримання дозволу на перетин дитиною кордону. Також з цього приводу представник відповідачки вказує на те, що в позовній заяві, поясненнях представника позивача та у вимозі офіційного органу вказано, що виїзд матері з дитиною з Італійської Республіки здійснено за добровільною згодою позивача та без встановлення сторонами спору дати та обставин повернення дитини.

Адвокат Гавдяк І.Б. також вказує , що ОСОБА_3 не має бажання піклуватися про свого сина, оскільки за час перебування на території України впродовж двох тижнів лише двічі його відвідав, однак друга зустріч переносилась у зв`язку з відсутністю у позивача коштів для того, щоб добратися з м. Тернополя до с. Літятин, Бережанського району, де живе дитина.

Також представник відповідачки у відзиві зазначила, що дитина прижилася у новому середовищі, оскільки проживає у сім*ї в атмосфері любові та піклування, відвідує дитячий садок, гурток, має можливість лікування, розмовляє українською мовою, має багато друзів, з якими спілкується.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що у справі відсутні докази незаконного переміщення та утримування дитини на території України в розумінні Конвенції про цивільно правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Малолітній ОСОБА_4 прижився у своєму новому середовищі по АДРЕСА_1 , а тому існує серйозний ризик того, що його повернення в Італійську Республіку та розлучення з матір*ю створить загрозу заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди чи іншим шляхом створить для неї нестерпну обстановку.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає спір, керуючись принципом диспозитивності судового розгляду (ч.1 ст. 13 ЦПК України) - в межах заявлених сторонами вимог та на підставі поданих ними доказів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією виписки з акта про народження, виданої 19.06.2017 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Провінції Пезаро та Урбіно мерії м. Фано Італійської Республіки.

Як видно з копії особистого комплексного свідоцтва та довідки про стан сім`ї, виданого 19.06.2017 року Відділом громадської служби Провінції Пезаро та Урбіно мерії м. Фано Італійської Республіки, дитина ОСОБА_4 , народилася в Італійській Республіці, зареєстрована громадянином Італії та після народження проживала у вказаній країні.

04 вересня 2014 року Італійською Республікою на ім`я ОСОБА_4 видано паспорт серії НОМЕР_1 , в якому вказано батьками дитини ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

Судом першої інстанції встановлено, що у вересні 2016 року ОСОБА_9 разом з сином ОСОБА_4 виїхала з Італії в Україну та на даний час вони проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

29 травня 2017 року ОСОБА_3 подав до Комісаріату Державної поліції м.Фано Італійської Республіки заяву про вчинення ОСОБА_9 викрадення та утримування його неповнолітнього сина ОСОБА_4 за кордоном.

Крім того, 31 травня 2017 року ОСОБА_3 подав до Міністерства внутрішніх справ Італійської Республіки заяву про відкликання наданого ним дозволу на отримання паспорта його дитиною ОСОБА_4 .

19.08.2017р. до Міністерства юстиції України як центрального органу з виконання на території України Конвенції 1980 року через Центральний орган Італійської Республіки надійшла заява ОСОБА_3 про сприяння поверненню дитини ОСОБА_4 до Італійської Республіки. Заява обґрунтована тим, що відповідачка незаконно вивезла дитину з Італійської Республіки та визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав позивача, адже ні усної, ні письмової згоди на зміну постійного місця проживання малолітнього сина позивач не давав.

На підставі довіреності позивача Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Тернопільській області звернулося до відповідачки з метою роз`яснення їй положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Італійської Республіки.

07.09.2017р. відповідач ОСОБА_1 надіслала письмові пояснення, згідно з якими вона відмовляється повернути дитину, посилаючись на те, що позивач під час проживання дитини в Італійській Республіці не дбав про інтереси та благополуччя дитини, матеріально їх не забезпечував, синові часу не приділяв не розмовляв з ним та дитина не розуміє італійської мови, одружитися з нею позивач не бажав. Сина вона вивезла в Україну за згодою батька.

Як видно із довідки №445, виданої 01.09.2017 року Літятинською сільською радою Бережанського району Тернопільської області, ОСОБА_1 зареєстрована в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею зареєстрований син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та мати ОСОБА_10 , яка є власником житлового будинку.

Згідно Акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 15.06.2017 року комісією Бережанської районної державної адміністрації Тернопільської області, та Акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 01.09.2017 року комісією Літятинської сільської ради, ОСОБА_1 проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею проживають - син ОСОБА_4 та мати ОСОБА_10 . Дане помешкання складається з трьох житлових кімнат, які знаходяться в хорошому санітарному стані, де створено належні умови для повноцінного проживання та виховання дитини. Також мешканці даного будинку утримують підсобне господарство, домашню птицю для власних потреб, користуються земельною ділянкою площею 0,547 га.

Відповідно до характеристики, складеної 01.09.2017 року головою Літятинської сільської ради Бережанського району, ОСОБА_1 врівноважена, працьовита, дбайливо ставиться до виховання сина, користується повагою серед жителів села.

Дитина ОСОБА_4 навчається в дошкільному навчальному закладі Літятинського навчально-виховного комплексу філії Потуторської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Бережанської районної ради Тернопільської області, що підтверджується довідкою №123, виданою 04.09.2017 року завідувачем вказаного навального закладу.

Згідно довідки №14, виданої 07.09.2017 року Бережанським центром первинної медичної допомоги, дитина ОСОБА_4 , перебуває на обліку в даному медичному закладі та щомісячно оглядається сімейним лікарем і фельдшером в с. Літятин.

Відповідно до довідки № 37/2017 про реєстрацію особи громадянином України, ОСОБА_4 згідно рішення УДМС України в Тернопільській області від 07 березня 2017 р. набув громадянство України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» і є громадянином України з 19 липня 2014 року.

Згідно частини 1 статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна приєдналася до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року відповідно до Закону України від 11 січня 2006 року №3303-IV.

Згідно з частиною 1 статті 3 Конвенції 1980 року переміщення або утримування дитини вважаються незаконними, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

За змістом частини 2 статті 3 Конвенції 1980 року права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Підстави виникнення правового зв`язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала. Право піклування в контексті Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає. Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Конвенції.

Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Таким чином, виходячи зі змісту Конвенції 1980 року вбачається, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частина перша статті 3); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частина перша статті 3); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частина перша статті 3).

Разом із тим, частиною другою статті 12, частинами першою та другою статті 13 та статтею 20 Конвенції 1980 року визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання. Зокрема, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (пункт «а» частина перша статті 13); заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (пункт «а» частина перша статті 13); існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (пункт «b» частина перша статті 13); з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (частина друга статті 12); чи є країна, з якої дитину вивезено, країною її постійного проживання за законами цієї країни (стаття 3).

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція 1980 року покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.

Судом установлено, що позивач надав згоду на переміщення дитини до України. Зокрема, ОСОБА_3 дав усну згоду на виїзд ОСОБА_1 разом з дитиною в Україну, що підтверджується поясненнями відповідачки, відповідними відмітками у паспорті дитини про легальний перетин кордону. Під час розгляду справи в апеляційному суді представник позивача не заперечувала того факту, що відповідачка отримала згоду батька на вивіз дитини в Україну.

Крім того з матеріалів справи видно, що позивач не подав будь-яких доказів з приводу встановлення строку перебування в Україні ОСОБА_1 разом з малолітнім сином ОСОБА_4 та прийняття відповідачкою обов`язку щодо повернення дитини до Італійської Республіки.

Відповідно до ст.12 Конвенції 1980 року, за наявності згоди піклувальника на переміщення дитини утримання може бути незаконним лише за умови порушення строків повернення дитини або при знаходженні дитини в іншій країні без визначених строків, за наявності вимоги піклувальника про повернення дитини, зробленої до звернення із заявою про повернення, та з часу відмови особи, яка утримує дитину, повернути дитину в країну постійного проживання без поважних причин.

В матеріалах справи відсутні відомості про звернення позивача з вимогою про повернення дитини в Італію, зроблене до звернення із заявою про повернення, а також установлено, що ОСОБА_1 не могла повернути дитину в Італію, оскільки не має права в`їзду до цієї країни з метою проживання. Також відповідачка зазначила, що ОСОБА_3 , перебуваючи в Україні, не вимагав повернення дитини, оскільки виїхав в Італію разом з іншою жінкою, з якою створив нову сім`ю.

Фактично позивач дав мовчазну згоду на проживання сина ОСОБА_4 разом з відповідачкою в Україні. При цьому ОСОБА_3 має можливість безперешкодно бачитись та спілкуватись зі своїм сином, а також матеріально утримувати дитину. Позивач не заперечував, що ОСОБА_1 не чинить йому будь-яких перешкод у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Отже, суд вірно установив, що у справі відсутні докази щодо неправомірного переміщення та утримування відповідачкою малолітньої дитини ОСОБА_4 в Україні, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Крім того, судом установлено, що малолітній ОСОБА_4 протягом вже близько одного року та дев`яти місяців з часу приїзду в Україну прижився у новому середовищі по АДРЕСА_1 .

Так, з матеріалів справи видно, що дитина разом з матір`ю та бабусею живе у власному впорядкованому будинку, де створено атмосферу любові та піклування. Сім`я матеріально забезпечує ОСОБА_4 , мати працьовита, дбайливо ставиться до виховання сина, турбується про його фізичний та духовний розвиток. Домогосподарство користується великою земельною ділянкою, утримує підсобне господарство, птицю, що дає можливість забезпечити дитину свіжими та якісними продуктами харчування.

ОСОБА_4 відвідує дошкільний навчально-виховний дитячий заклад, у якому дитина має догляд, необхідне харчування, виховання та підготовку до навчання у школі.

Також дитина перебуває під медичним наглядом у місцевій установі. З матеріалів справи видно, що дитина в даний час здорова, гарно розвивається.

Крім того, ОСОБА_4 за місцем проживання в Україні відвідує танцювальний гурток, має багато друзів, з якими спілкується та проводить вільний час. Дитина розмовляє українською мовою.

Разом з тим, в ОСОБА_11 проживав у найманому житлі, у якому, як вказала відповідачка, в даний час живе ОСОБА_3 разом іншою жінкою. При цьому ОСОБА_1 не має права на проживання в Італії, чого позивач не заперечував.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Бережанської районної державної адміністрації Тернопільської області в судовому засіданні пояснила, що примусова зміна способу життя, місця проживання та позбавлення дитини материнської опіки негативно вплине на психологічний та фізичний розвиток дитини.

Вказані обставини підтверджуються здобутими у справі доказами, тому доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду ґрунтується лише на припущеннях є безпідставними.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що дитина прижилась у новому середовищі, тому у випадку примусової зміни укладу життя малолітнього, розлучення його з матір`ю та повернення в Італійську Республіку існує серйозний ризик заподіяння дитині фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпну обстановку.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд при розгляді справи вийшов за межі позову, оскільки із змісту рішення видно, що в судовому засіданні, яке проведене з участю сторін, представників, досліджені обставини, визначені у Конвенції 1980 року, та їм надана правильна юридична оцінка.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 на момент виїзду відповідачки з сином в Україну здійснював права піклування щодо свого сина не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки судом установлено, що позивач дав дозвіл на виїзд та проживання дитини в Україні, а примусове повернення малолітнього, який уже прижився у новому місці, поставить під загрозу заподіяння дитині фізичної чи психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нестерпну обстановку.

У рішенні Європейського суду з прав людини (Мамуссе і Вашингтон проти Франції) вказано, що головне правило Конвенції 1980 року - захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення та утримання. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатиме на їх розвиток.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14.03.2018 р. залишити без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14.03.2018 р. залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 09 липня 2018 року .

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.Я. Міщій