Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 315/353/17 Головуючий у 1 інстанції: Ярош С.О.
№ 22-ц/778/2464/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Онищенко Е.А.

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду із вказаним позовом в обґрунтування якого зазначало що відповідно до укладеного договору №б/н від 15.12.2011 року відповідач отримав кредит в сумі 300 грн. у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,60 % річних на суму залишку кредиту, однак відповідач порушив зобов`язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 14.03.2017 року становить 36002,73 грн., з яких заборгованість по кредиту в сумі 2571,70 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 27700,42 грн., заборгованість за пенею та комісією в сумі 3540 грн., штраф (фіксована частина) в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) в сумі 1690,61 грн..

Посилаючись на викладене, просили суд стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в сумі 36002,73 грн., та понесені судові витрати.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі посилається на те, що суд зробив помилковий висновок щодо того, що позивачем не доведений факт укладення договору, всі необхідні докази для задоволення позову в матеріалах справи наявні, в тому числі належні розрахунки.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що між сторонами склалися правовідносини по договору позики, які регулюються параграфом 1 Позика, параграфом 2 Кредит Цивільного кодексу України, умовами договору №б/н від 15.12.2011 року, який складається з анкети-заяви відповідача від 15.12.2011 року, Умов та правил надання банківських послуг, затверджених Наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та тарифів банку.

Підставою виникнення прав та обов`язків сторін є договір №б/н від 15.12.2011 року, укладений між сторонами, який складається з анкети-заяви відповідача від 15.12.2011 року, Умов та правил надання банківських послуг та тарифами банку.

В позові позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору №б/н від 15.12.2011 року відповідач отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих матеріалів неможливо зробити висновок на яких умовах надавався кредит відповідачу.

Так, предметом доказування по даній цивільній справі є права і обов`язки сторін, які передбачені умовами договору №б/н від 15.12.2011 року, який складається з анкети-заяви відповідача від 15.12.2011 року, Умов та правил надання банківських послуг, затверджених Наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року, та тарифів банку, та умови їх виконання сторонами.

Проте надані позивачем докази щодо такої обставини як встановлення кредитного ліміту, його зміни під час дії договору, свідчить про те, що такий доказ суду не наданий.

Зокрема, заява-анкета відповідача від 15.12.2011 року у графі бажаний кредитний ліміт не містить інформації щодо його розміру.

Відповідно до п.2.1.1.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг відповідач дала свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і відповідач як клієнт надає банку право в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Наданий суду позивачем тариф по карті Універсальна містить посилання на максимальний кредитний ліміт 20000 грн. з базовою ставкою в місяць 2,5 %, що становить 30 % на рік (а.с.7).

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с.4-5) не є належним доказом з огляду на вимоги ч.1 ст.58 ЦПК України, так як не містить інформації щодо умов договору та обставин його виконання, не містить інформації про розмір встановленого позивачем кредитного ліміту, так як здійснений за період з 29.10.2013 року по 14.03.2017 року, тоді як договір укладено 15.12.2011 року.

В позові позивач посилається на ту обставину, що заборгованість по тілу кредиту станом на 14.03.2017 року становить 2571,70 грн., тоді як ця обставина не підтверджена наданими суду доказами.

Та обставина, що кредит надавався зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, також не підтверджена наданими суду доказами і суперечить тарифу по карті Універсальна, яким базова ставка в місяць встановлена 2,5 %, що становить 30 % на рік (а.с.7).

Позов не містить посилання на доказ, який підтверджує ту обставину, що відповідач порушила обов`язок повернення кредиту, сплати процентів за його користування, комісії та неустойки у виді пені та штрафів, а саме не виконувала або неналежним чином виконувала умови договору №б/н від 15.12.2011 року.

Відповідно тарифу по карті Універсальна та п.1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг строк дії договору №б/н від 15.12.2011 року відповідає строку дії карти Універсальна, а саме 2 роки з 15.12.2011 року по 15.12.2013 року.

Позивачем не надано доказів які підтверджують зарахування кредитного ліміту на картковий рахунок відповідача та зняття останньою цих кредитних коштів.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції судова коелігявиходить також з наступного.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року по справі № 6-2320цс16, розглядаючи спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначив, що Умови та тарифи не містять підпису позичальника. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобов'язання відповідач згідно Умов, чи в межах позовної давності позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ "ПриватБанк" надав Умови і правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, вірність яких оригіналу засвідчена печаткою банку, проте вони не містять підпису відповідачки, а заява-анкета про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, яку остання підписала 15 грудня 2011 року, не містить посилання про те, що вона була ознайомлена та їй були надані саме вказані вище умови.

Відтак неможливо зробити висновок, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору від 15 грудня 2011 року й що саме на ці Умови погодилася відповідач, а також, що самі за ними ПАТ КБ "ПриватБанк" нараховував останній заборгованість за договором, пеню та комісію.

Тож ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно керувався положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, за якими кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судова колегія враховує доводи відповідача про те, що зі встановлених обставин вбачається, що банк надав відповідачу кредит у розмірі 300 грн., у той час, як банк заявляє вимоги про стягнення заборгованість за кредитом у розмірі 2 571,70 грн. У наданому банком розрахунку також вказано такий розмір кредитної заборгованості, на який нараховувалися й інші платежі: відсотки, пеня, комісія.

Обставини, які свідчили б про те, що умовами кредитного договору розмір кредитного ліміту був збільшений відсутні.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так,що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під ча сукладення, так і виконання такого договору.

Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Також позивачем не зазначено, за які саме його дії встановлена комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки висновків с уду першої інстанції та не спростовують їх.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від18 травня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 27 липня 2018 р.

Головуючий:

Судді: