Справа № 357/9092/17 Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/2499/18 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 38 01.08.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області

у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Сержанюка А.С., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Бондаренко О.В., ухвалене в м. Біла Церква 02 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на спільне майно,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на спільне майно, просив встановити факт його проживання із ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з грудня 2001 року по квітень 2017 року, визнати спільним майном подружжя житловий будинок АДРЕСА_3, та визнати за ним право власності на ? частину цього будинку.

Заявлені вимоги мотивував тим, що з відповідачем познайомився в березні 2001 року, в грудні 2001 року почали проживати разом однією сім'єю як подружжя. Спочатку проживали в орендованій квартирі по АДРЕСА_4, в березні 2002 року відповідачу виділили кімнату в гуртожитку від заводу по АДРЕСА_5 де вони також проживали разом, підтримуючи фактичні шлюбні відносини.

В вересні 2004 року вони разом за спільні кошти на ім'я відповідача ОСОБА_2 придбали житловий будинок АДРЕСА_3 на момент придбання будинок перебував у занедбаному стані, без належних господарських споруд. Оскільки він сам є будівельником, з 2005 року приступив до ремонтних робіт, які виконував власними силами або за допомогою колег по роботі, зокрема ним було проведено водяне опалення, заведено водопостачання, побудовано літню кухню, тротуарні доріжки, сарай-гараж, поставлено капітальний паркан з металопрофілю, дві теплиці, видозмінено дах будинку. За період спільного проживання за спільні кошти вони також придбали різне майно в будинок, автомобіль, який оформлено на сина позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 цей період часу вони жили як нормальна сім'я, він приймав участь у вихованні сина відповідача, мали спільний побут та бюджет.

Однак в кінці квітня 2017 року відповідач заявила, що свою функцію в її житті він вже виконав, і не пускає його в будинок, порушуючи його права.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено, встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2003 року по квітень 2017 року, визнано спільним майном подружжя житловий будинок АДРЕСА_3, визнано за позивачем право власності на ? частину будинку, вирішено питання про судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що позивач не надав суду належних, допустимих та безспірних доказів того, що він з квітня 2003 року по квітень 2017 року проживав однією сім'єю з нею, вів спільне господарство, мав спільний бюджет, взаємні права та обов'язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю, у розумінні ст. 74 СК України. Судом не враховано, що для встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю необхідні докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. З наданих до суду письмових доказів також неможливо встановити ті обставини, що спірне майно було придбане внаслідок спільної праці та спільних коштів. В судовому засіданні позивач не надав підтвердження щодо свого працевлаштування та докази того, що він мав стабільний дохід та не довів, які саме кошти були ним внесені при оформленні купівлі-продажу будинку.

Від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що в судовому засіданні відповідач сама не заперечувала, що в будинок вони вселилися разом, що він приносив їй зарплату, що вона йому готувала, прала, а він займався будівельними роботами. Загалом вони жили як звичайна сім'я, разом трудились, ходили в гості, мати відповідача називала його зятем, а він її мамою. Свідки в судовому засіданні повністю підтвердили його пояснення, в тому числі частково і мати відповідача. На підтвердження своїх вимог він надав суду письмові докази - акт сільської ради, технічні паспорти на будинок та відповідь бюро технічної інвентаризації, з яких вбачається, з якого часу він жив у спірному будинку, в якому стані будинок був придбаний, і в якому стані будинок перебуває на теперішній час, наведені докази свідчать про те, що він тут жив як член сім'ї і ставився до цього майна як до свого, вкладаючи в нього свої сили і кошти.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом, 03 листопада 2004 року ОСОБА_2 придбала житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_3 на земельній ділянці розташований один глиняний, обкладений цеглою житловий будинок житловою площею 51,0 кв.м., сарай «Б», вбиральня «В», огорожа № 1-2. За домовленістю сторін продаж вчинено за 13000 грн., інвентаризаційна оцінка - 23005 грн., право власності зареєстровано 04 лютого 2005 року (а. с. 5, 50 - 52).

Згідно даних технічного паспорту, виготовленого 27 вересня 2004 року, будинок АДРЕСА_3 має загальну площу 70,0 кв.м., має надвірні споруди - сарай «Б», 1967 року побудови, вбиральня «В», огорожа № 1-2 (а. с. 12 - 14).

В матеріалах справи на а. с. 8 - 11 знаходиться дублікат технічного паспорту на будинок АДРЕСА_3 виготовлений 18 липня 2011 року, згідно якого загальна площа будинку - 77,0 кв.м., 1972 року побудови. Також наявні надвірні споруди - погріб з шийкою, 2000 року побудови, прибудова «а» - 1972 року побудови, тамбур «а2» 2007 року побудови, сарай «Б» 1967 року побудови, літня кухня-сарай «Г» 2007 року побудови, убиральня «Д» 2007 року побудови, ганок «а3» 2007 року побудови, огорожа № 1 1972 року побудови, хвіртка № 2 1972 року побудови. Інвентаризаційна вартість - 251474 грн.

Рішеннями виконавчого комітету Озернянської сільської ради від 13 вересня 2011 року № № 65, 70 дозволено ОСОБА_2 самочинно розпочату добудову до житлового будинку тамбура розміром 3,06 х 1,59 м. із збільшенням загальної площі (житлова площа становить 41,60 кв.м., загальна площа 77,00 кв.м.) та літньої кухні-сараю загальним розміром 6,06 х 5,32 м. та дозволено будівництво господарчого блоку в складі гаражу розміром 4,0 х 8,0 м. та приміщення для птиці розміром 8,0 х 4,0 м. без порушення будівельних норм (а. с. 16 - 17).

Рішенням Озернянської сільської ради від 03 лютого 2016 року АДРЕСА_3 перейменовано на АДРЕСА_3 (а. с. 15).

Місце проживання ОСОБА_3 із 22 серпня 1989 року зареєстровано в АДРЕСА_6 (а. с. 19).

Місце проживання ОСОБА_2 із 28 березня 1994 року зареєстровано в АДРЕСА_7 із 08 квітня 2003 року - в АДРЕСА_1, із 31 липня 2014 року - в АДРЕСА_3 (а. с. 22, 64).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 05 липня 2017 року, складеного депутатом Озернянської сільської ради в присутності сусідів ОСОБА_5, ОСОБА_6, проведено обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_3, при обстеженні виявлено, що в приватному будинку по АДРЕСА_3 загальною площею 76,1 кв.м. проживають власник ОСОБА_2 та її син ОСОБА_4 ОСОБА_3 проживав за даною адресою з 2004 року по травень 2017 року без реєстрації (а. с. 6).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на спільне майно, суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачем склались усталені відносини, притаманні подружжю, в період спільного проживання вони придбали житловий будинок АДРЕСА_3 а тому за позивачем слід визнати право власності на ? його частину як на спільне майно подружжя.

Також суд першої інстанції вказав, що відповідач не надала суду переконливих доказів, які б спростовували доводи позивача, та не заявляла зустрічних позовних вимог щодо визнання за нею права власності на вказане майно як на особисту власність, з належними та допустимими доказами в підтвердження даних обставин.

З такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується, виходячи із наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 3, ст. 74 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, законодавством передбачено можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сім'єю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.

Пунктом 20 Постанови Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Аналіз указаних норм дає підстави до висновку, що для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази спільного проживання, спільного побуту, взаємних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 79 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Судом першої інстанції зроблено висновок, що між позивачем та відповідачем склались усталені відносини, притаманні подружжю, оскільки вони разом вели спільне індивідуальне господарство, працювали, мали спільний бюджет, що встановлено на підставі показань свідків, які, на думку суду, узгоджуються з матеріалами справи. Зокрема, за висновками суду першої інстанції, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні обставини щодо факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з квітня 2003 року по квітень 2017 року, оскільки саме з квітня 2003 року відповідач зареєструвала своє місце проживання в гуртожитку, в якому проживала разом із позивачем, що узгоджується із показами свідків.

Таким чином, рішення суду першої інстанції базується на показаннях свідків.

Разом із тим, поза увагою суду першої інстанції залишились ті обставини, що допитані в засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 дали схожі показання здебільшого щодо обставин здійснення будівельних робіт у будинку АДРЕСА_3 зокрема щодо участі в цих роботах позивача ОСОБА_3 Разом із тим, дані свідки не могли повідомити про обставини придбання будинку і джерело коштів на його поліпшення та виходили із припущень та слів самого позивача. В той же час, свідок ОСОБА_9 стверджувала, що будинок придбано одноособово відповідачем ОСОБА_2, в тому числі і за надані нею кошти, а фінансову участь позивача в цьому заперечувала.

Апеляційний суд враховує, що докази наявності доходів позивача в спірний період в матеріалах справи відсутні, а відповідач має постійну роботу принаймні з 1995 року.

Звертаючи увагу на показання свідків в частині проживання позивача та відповідача однією сім'єю, апеляційний суд приходить до висновку, що свідки повідомляли про своє сприйняття сторін як сім'ї, виходячи із їх спільного проживання в одному житлі.

Апеляційний суд враховує, що саме по собі проживання відповідача в будинку, який він вважає спільним майном подружжя, та проведення ремонтних робіт в ньому не доводить факту його проживання однією сім'єю із позивачем. Такі обставини не підтверджують ведення спільного господарства, спільного бюджету, не містять жодних відомостей щодо виникнення між сторонами відносин, притаманних сім'ї, взаємних прав і обов'язків, а лише стверджують факт проживання позивача у будинку відповідача і здійснення ним певних дій, зокрема спрямованих на покращення і обслуговування будинку, в якому він також проживав, тобто не підтверджують його статусу, як члена сім'ї ОСОБА_2

При цьому судом першої інстанції було залишено поза увагою той факт, що однією із ознак фактичних шлюбних відносин є взаємне матеріальне забезпечення та піклування. Дані обставини категорично заперечувалися відповідачем, яка в поясненнях стверджувала, що позивач надавав їй грошові кошти для придбання одягу йому особисто, а також міг залишити будинок, в якому проживав, на тривалий час, не поставивши її до відома.

Отже, із показань свідків, наданих в судовому засіданні, неможливо встановити джерело набуття спірного будинку, а також взагалі наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, наявність у сторін взаємних прав та обов'язків.

Наявні в матеріалах справи письмові докази даних обставин також не підтверджують.

Так, в матеріалах справи міститься акт обстеження матеріально-побутових умов від 05 липня 2017 року, в якому зазначено, що ОСОБА_3 проживав в с. Озерна по АДРЕСА_3, 9 з 2004 року по травень 2017 року, що безспірно не доводить, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюби з квітні 2003 року по квітень 2017 року.

Відтак, належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за період, зазначений судом, позивачем ОСОБА_3 в ході розгляду справи не надано.

З урахуванням викладеного, оскільки факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не підтверджено в судовому засіданні, то в силу вимог ст. 74 СК України у суду першої інстанції також не було підстав визнавати за ОСОБА_3 право власності на частину майна, яке позивач вважав спільним, тобто дані вимоги є похідними від основної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення; відтак апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_3 в цілому.

Помилковими також є висновки суду першої інстанції, що відповідачем не заявлено зустрічних позовних вимог щодо визнання за нею права власності на спірне майно як на особисту власність, враховуючи, що право власності ОСОБА_2 вже підтверджене правовстановлюючими документами, зокрема договором купівлі-продажу, а відсутність зустрічного позову не позбавляє позивача процесуального обов'язку доведення обставин, на які він посилається, та не є сама по собі підставою для задоволення судом недоведеного позову.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування із прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує із позивача на користь відповідача судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 3144 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2018 року скасувати та прийняти нову постанову.

ОСОБА_3 відмовити в позові до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на спільне майно.

Стягнути із ОСОБА_3 (АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (Київська область, Білоцерківський район с. Озерна, АДРЕСА_3, 9 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 3144 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 01 серпня 2018 року.

Головуючий : Кашперська Т.Ц.

Судді : Сержанюк А.С.

Фінагеєв В.О.