Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

місто Київ

справа № 642/4827/15-ц

провадження № 61-4174св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРУМ»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуПублічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року у складі судді Сватікова А. В., ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Бездітко В. М., Довгаль А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «БАНК ФОРУМ»

(далі - ПАТ «БАНК ФОРУМ», банк) звернулось до суду із позовом, в подальшому уточненим, просило стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2007 року

№ 0224/07/12-AL7 в сумі 6 096, 52 дол. США та штрафних санкцій у сумі 166 937, 77 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 23 липня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум»), правонаступником якого є ПАТ «БАНК ФОРУМ», та відповідачем укладено кредитний договір № 0224/07/12-AL7, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 25 000, 00 дол. США для придбання автомобіля строком до 22 липня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10, 5 % річних. У порушення закону та умов договору відповідач зобов'язання за зазначеним договором виконав не у повному обсязі, внаслідок чого станом на 04 лютого 2016 року утворилась заборгованість за кредитом та процентами у розмірі 6 096, 52 дол. США та штрафних санкцій у розмірі 166 937, 77 грн.

Ленінський районний суд м. Харкова рішенням від 12 травня 2016 року відмовив у задоволенні позову ПАТ «БАНК ФОРУМ» повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що банк 05 березня 2012 року звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою кредитора до боржника ОСОБА_3 з грошовою вимогою на загальну суму заборгованості у розмірі 9 073, 69 дол. США, що становила 72 496, 06 грн за кредитним договором від 23 липня 2007 року № 0224/07/12-AL7. Таким чином, суд першої інстанції визнав початком перебігу позовної давності відповідний день звернення банку із заявою кредитора 05 березня 2012 року, й враховуючи, що позовна заява подана до суду в червні 2015 року, суд зробив висновок, що позовна давність позивачем пропущена без поважних причин, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що оскільки відповідач подав заяву про застосування позовної давності, суд не встановив підстав для визнання поважними причини пропуску позовної давності, позов банку не підлягав задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «БАНК ФОРУМ» просило скасувати рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 14 вересня 2016 року, постановити нове рішення, яким позов задовольнити повністю, стягнути з ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2007 року № 0224/07/12-AL7 в сумі 6 096, 52 дол. США та штрафних санкцій в сумі 166 937, 77 грн.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскаржувані рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Заявник зазначив, що не пропустив позовну давність, оскільки відповідно до частини третьої статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів зупиняється перебіг позовної давності на період його дії. Також згідно з пунктом 2 частини першої статті 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом. Окрім цього, строк виконання зобов'язання за кредитним договором спливає 22 липня 2014 року, з огляду на що закінчення перебігу позовної давності припадає на 22 липня 2017 року. Заявник також посилався на те, що суди не зазначили в оскаржуваних рішення, у чому полягає порушене право або інтерес відповідача, а тому підстави для задоволення заяви про застосування позовної давності відсутні.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 26 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 29 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 липня 2007 року між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «БАНК ФОРУМ», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 0224/07/12-AL7, відповідно до якого позивач надав відповідачу у кредит грошові кошти у сумі 25 000, 00 дол. США на придбання автомобіля.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором перед відповідачем виконав, надавши йому кредит у сумі 25 000, 00 дол. США.

Відповідно до кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язаний був повернути банку отриманий кредит не пізніше 22 липня 2014 року; щомісячно, не пізніше 20 числа кожного місяця, ОСОБА_3 зобов'язаний сплачувати банку грошові кошти у сумі, не меншій 298, 00 дол. США, а також сплатити проценти за користування кредитом з розрахунку 10, 5% річних.

Останній платіж відповідачем здійснений 31 січня 2012 року, що підтверджується розрахунком заборгованості та не заперечувалось відповідачем.

Відповідач свої зобов'язань за договором належним чином не виконав, суму кредиту повернув частково у розмірі 16 101, 31 дол. США.

У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_3 за розрахунком банку на момент звернення до суду існувала заборгованість за кредитом у сумі 8 898, 69 дол. США та заборгованість за пенею, що склала 133 784, 48 грн.

Згідно із уточненим позовом станом на 04 лютого 2016 року заборгованість відповідача за розрахунком банку склала 6 096, 52 дол. США за основною сумою кредиту та за штрафними санкціями 166 937, 77 грн.

Відповідно до статей 1049, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У статті 629 ЦК України установлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для оплати заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, зробили обґрунтований висновок про порушення ОСОБА_3 умов кредитного договору.

18 квітня 2016 року відповідач звернувся із заявою про застосування позовної давності до суду.

Відповідно до умов договору, позичальник здійснює повернення кредиту частинами щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту у сумі, не меншій за 298, 00 дол. США.

Суди першої та апеляційної інстанцій з урахуванням того, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, а процентів - кожного календарного місяця, у рахунок якого вносяться кошти, зробили висновок, що початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Також, суди встановили, що банк 05 березня 2012 року звернувся до Господарського суду Харківської області із заявою кредитора до боржника ОСОБА_3 з грошовою вимогою на загальну суму заборгованості у розмірі 9 073, 69 дол. США за кредитним договором від 23 липня 2007 року № 0224/07/12-AL7.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач пропустив позовну давність при зверненні до суду з цим позовом, при цьому посилався на те, що останній платіж за кредитним договором здійснено відповідачем 31 січня 2012 року, заяву кредитора до боржника до зазначеного господарського суду на всю суму заборгованості подано 05 березня 2012 року, а з позовом до суду ПАТ «БАНК ФОРУМ» звернулось 04 червня 2015 року.

Проте, з таким висновком Верховний Суд не знайшов підстав погодитися.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У статті 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Якщо умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, якщо за умовами договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами кожного місяця, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

При цьому право вимагати повернення щомісячних прострочених платежів у кредитора виникає за обставин, якщо ним дотримано строк давності за вимогами про повернення кредиту в цілому.

Перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк повернення кредиту й платежів за ним) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, постановою Господарського суду Харківської області від 06 лютого 2012 року по справі № 5023/10186/11 ОСОБА_3 як фізичну особу-суб'єкта підприємницької діяльності визнано банкрутом. Під час розгляду цієї справи ухвалою суду від 09 грудня 2011 року введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ОСОБА_3

Отже, заявивши відповідні вимоги кредитора у справі про банкрутство ОСОБА_3, банк визнав факт порушення своїх прав на своєчасне та повне повернення відповідачем суми кредиту, унаслідок чого набув право на захист своїх прав як кредитора у судовому порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції, чинній на час ухвалення зазначеної постанови господарського суду, боржником є суб'єкт підприємницької діяльності, неспроможний виконати свої грошові зобов'язання перед кредиторами, у тому числі зобов'язання щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів), протягом трьох місяців після настання встановленого строку їх сплати, а кредитором - юридична або фізична особа, яка має у встановленому порядку підтверджені документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 26 квітня 2018 року дію мораторію, введеного ухвалою суду від 09 листопада 2011 року, припинено.

За правилом частин першої й другої статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження (проваджень) у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення виконавчого провадження. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та знаходженням його майна.

Згідно із частиною третьою статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів зупиняється перебіг позовної давності на період його дії.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється у разі відстрочення виконання зобов'язання (мораторій) на підставах, встановлених законом.

Враховуючи наведені положення закону перебіг позовної давності за зобов'язаннями відповідача у цій справі зупинений, починаючи з 09 листопада 2011 року і станом на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій відновлений не був.

У зв'язку з наведеним, висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності щодо вимог за усією сумою кредиту, ґрунтуються на неправильному застосуванні зазначених норм матеріального права.

Суди, давши помилкову оцінку встановленим фактичних обставинам та не з'ясувавши інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, безпідставно відмовили у задоволенні позову банку в повному обсязі, тому оскаржувані судові рішення не можуть бути залишені в силі та підлягають скасуванню.

Разом з тим, Верховний Суд відповідно до положень статті 400 ЦПК України щодо визначення процесуальним законом меж розгляду справи судом касаційної інстанції позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для цього необхідно встановлювати обставини, що не були з'ясовані в оскаржуваних судових рішеннях, здійснити оцінку доказів, які судами попередніх інстанцій не досліджувалися.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Надані банком докази, зокрема, розрахунок заборгованості за кредитним договором, графік повернення кредиту та сплати відсотків, судами попередніх інстанцій не досліджені, належна оцінка цим доказам не дана, висновок щодо їх належності та допустимості не зроблений, тому справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, допущені судами обох попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення необхідно скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладені в цьому рішенні висновки, надати належну оцінку поданій у господарському провадженні заяві банку про визнання його кредитором боржника ОСОБА_3; з врахування з'ясування наведених обставин визначити наявність правової можливості розгляду зазначеної справи у порядку цивільного судочинства з урахуванням спеціальних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»; належним чином дослідити розрахунок заборгованості за кредитним договором із визначенням суми заборгованості в частині нарахованих штрафних санкцій під час дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, давши відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи, вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «БАНК ФОРУМ» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик