Постанова

Іменем України

24 липня 2018 року

м. Київ

провадження № 22-ц/796/3472/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Махлай Л.Д., Музичко С.Г.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва

в складі судді Савицького О.А.

від 26 липня 2017 року

у справі № 761/45026/16-ц Шевченківського районного суду м. Києва

за позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Франка, 4»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2016 року позивач - Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Франка, 4» (далі - ОСББ «Івана Франка, 4», ОСББ) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, посилаючись на те, що відповідач, отримуючи житлово-комунальні послуги, не сплачує за них, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 30 696,40 грн. за період з 01.08.2014 по 30.04.2016.

Крім того, посилаючись на те, що відповідачем було прострочено виконання грошового зобов'язання по оплаті житлово-комунальних послуг, позивач просив у відповідності до статті 625 ЦК України стягнути з ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 6 424 грн. 70 коп. та 3% річних у сумі 721 грн. 20 коп.

Заочним рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року позов задоволено у повному обсязі.

Ухвалою Шевченівського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2017 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору; не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що судом першої інстанції порушено право відповідача на ефективний судовий захист, та належним чином не повідомлено про розгляд справи.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що позивач, звертаючись до суду з позовом не навів достатніх обґрунтувань щодо обсягу та видів житлово-комунальних послуг, які фактично ним не надавались, не надав доказів стосовно переліку наданих послуг та їх вартість, а надані позивачем докази на підтвердження заявлених вимог не встановлюють, що усі послуги надавалися вчасно та якісно, не дають можливості перевірити надані розрахунки заборгованості за кожний місяць, розрахувати з чого саме складається заборгованість та за які саме послуги.

Судом не враховано, що площа квартири є меншою - 94,6 кв.м., а не як зазначено в позові - 113 кв.м., що впливає на розрахунок вартості житлово-комунальних послуг, та не враховано, що її чоловік ОСОБА_3, який зареєстрований та проживає у квартирі, є учасником бойових дій та має знижку 75% на житлово-комунальні послуги.

Судом не взято до уваги докази, що квартира відповідача опалюється газом, а підігрів води здійснюється за допомогою бойлера, а також на надання послуг з постачання холодної води укладено прямий договір з ПАТ «Київводоканал».

Судом також не взято до уваги, що позивач належним чином не виконує свої обов'язки з надання послуг по утриманню будинку та прибудинкової території, не забезпечує отримання відповідачем житлово-комунальних послуг та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами, а укладений між ОСББ та ДП зі 100% іноземною інвестицією «Д'ЕСТАТЕ» договір, предметом якого є забезпечення вказаним підприємством надання послуг з управління та утримання будинку і прибудинкової території, не є підтвердженням того, що надаються послуги належної якості та в повному обсязі.

Судом не встановлено, що між сторонами не укладалось будь-яких правочинів про надання житлово-комунальних послуг, що свідчить про відсутність обов'язку сплачувати житлово-комунальні послуги.

Також, про відсутність обов'язку сплачувати житлово-комунальні послуги свідчить рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-5835/11 та рішення Апеляційного суду м. Києва у справі № 761/11838/16-ц.

За вказаних обставин просила скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Позивач, заперечуючи проти апеляційної скарги подав відзив, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Вказав, що апеляційна скарга не доводить порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповного з'ясування чи недоведеності обставин, які мають значення для справи.

Зазначені в апеляційні скарзі доводи не підтверджені належними доказами і не спростовують обґрунтувань позовної заяви, і висновків суду першої інстанції.

Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представники позивача - Величко О.В. та Філь Ю.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, та просили залишити без задоволення, а рішення - без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач - ОСББ «Івана Франка, 4» є балансоутримувачем житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 54-59).

Відповідач у справі - ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_1 свої обов'язки як співвласник багатоквартирного будинку виконує неналежним чином та несвоєчасно і не в повному обсязі сплачує житлово-комунальні послуги, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість, яка за період з 01 серпня 2014 року по 30 квітня 2016 року становить 30 696 грн. 40 коп.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог, у зв'язку з чим дійшов висновку про задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його правильним, враховуючи наступне.

Між позивачем та відповідачем склалися відносини у сфері житлово-комунальних послуг, які регулюються положеннями Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» (далі - Закон).

Відповідно до положень Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» особа, яка є власником житлового приміщення, і, у свою чергу, співвласником багатоквартирного будинку, в якому створено ОСББ, зобов'язана брати участь у витратах на управління, утримання та збереження будинку (сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги), а об'єднання наділено правом у разі нездійснення цією особою таких дій звернутися до суду з позовом про стягнення нарахованих за цими витратами платежів. При цьому, ні Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», ні іншими законодавчими актами України не передбачено затвердження або погодження органами місцевого самоврядування розмірів внесків і платежів, визначених загальними зборами ОСББ (ст. 4, 10, 13, 22 Закону).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, а саме з розпорядження Київської міської державної адміністрації (далі - КМДА) від 17.05.2005 № 371, рішення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 07.04.2005 № 527 та акту приймання-передачі житлового комплексу або частин з балансу на баланс від 27.04.2007, ОСББ «Івана Франка, 4» надає послуги з холодного водопостачання, постачання теплової енергії, а також послуги з утримання будинку та прибудинкової території.

Судом першої інстанції було вірно проаналізовано всі зібрані по справі докази та правильно з'ясовано, що ОСОБА_1 не сплачує вартості отриманих житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим у неї утворилась заборгованість за період з 01.08.2014 року по 30.04.2016, яка становить 30 696,40 грн.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що позивачем правомірно здійснено розрахунок вартості житлово-комунальних послуг виходячи із загальної площі квартири у 113 кв.м.

Дійсно в матеріалах справи наявні докази, що мають розбіжності щодо площі квартири.

Так, згідно технічного паспорту, виготовленого 07 листопада 2012 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (далі - БТІ) загальна площа квартири становить 113,4 кв.м. (т. 2, а.с. 161-163). А згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, станом на 04 липня 2014 року, та на який посилається відповідачка, загальна площа квартири становить 94,6 кв.м. (т. 2, а.с. 31-32).

В судовому засіданні 19.06.2018, виходячи із доводів апеляційної скарги, з метою перевірки доводів апеляційної скарги щодо розбіжностей загальної площі квартири, та відповідно до ст. 12 ЦПК України, колегія суддів, дотримуючись принципу змагальності сторін, зберігаючи об'єктивність та неупередженість, роз'яснила учасникам судового процесу їхні процесуальні права, обов'язки і наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

20 липня 2018 року від представника відповідача - ОСОБА_4 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1, складеного 06.07.2018 Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, відповідно до якого загальна площа квартири складає 94,6 кв.м. (т. 2, а.с. 218-221).

Дослідивши в судовому засіданні наданий відповідачем новий письмовий доказ, з'ясувавши думку учасників судового процесу, колегія суддів вважає, що наданий доказ не доводить, що загальна площа квартири складає 94,6 кв.м., виходячи з наступного.

Згідно технічної характеристики квартири, яка долучена до технічного паспорту від 06.07.2018, квартира АДРЕСА_1 складається з трьох жилих кімнат: 1-а кімната 18,0 кв.м., 2-а кімната 25,8 кв.м., 3-тя кімната 11,0 кв.м. (жила площа - 54,8 кв.м.); кухня - 13,2 кв.м.; санвузол - 9,8 кв.м.; гардеробна - 2,1 та 2,3 кв.м.; коридор - 9,7 кв.м.; балкон - 2,7 кв.м.

З технічного паспорту від 06.07.2018 вбачається, що його виготовлено відповідно до технічної документації, а не за обміром квартири. Зазначивши в технічній характеристиці квартири площу балкону 2,7 кв.м. (т. 1, а.с. 221), в плані квартири (т. 1, а.с. 220) не зазначено обмірів балкону.

Разом з тим, в матеріалах справи наявний письмовий доказ, що має бміри балкону, в якому зазначено, що балкон має розміри 2800х5500 (15,4 кв.м.), та спростовує зазначені у технічному паспорті від 06.07.2018 відомості щодо розміру балкону 2,7 кв.м. (т. 2, а.с. 42).

Оскільки, наведені обставини свідчать, що в технічному паспорті від 06.07.2018 містяться розбіжності щодо площі балкону, що свідчить про неточність зазначеної загальної площі квартири, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що наданий доказ не є достовірним доказом в розумінні ст. 79 ЦПК України, який підтверджує площу квартири 96,4 кв.м.

Враховуючи, що відповідачем на спростування доводів позивача щодо загальної площі квартири не надано належних та доустимих доказів, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості по оплаті житлово-комунальних послуг за період з 01.08.2014 по 30.04.2016, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що площа квартири становить 113 кв.м.

Такий висновок суду узгоджується з обставинами, встановленими ухвалою Апеляційного суду м. Києа від 08 липня 2014 року про більшення внаслідок перепланування загальної площі квартири до 113 кв.м., та, відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню (т. 1, а.с.179-181, т. 2, а.с. 36).

Колегія суддів не приймає до уваги рішеня Апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2017 року, оскільки у справі щодо спору між ОСББ і попереднім власником квартири, суд виходив з того, що позивачем не доведено належими та допустимими доказами загальної площі квартири (т. 1, а.с. 18-22). Натомість у справі, що переглядаєься, позивачем доведено факт збільшення площі внаслідок перепланування, і такий факт визнано сторонами у цивільній справі № 22-ц-796/7640/2014.

Матеріали справи не містять письмових доказів про зменшення загальної площі квартири після її перепланування, яке було здійснено з метою встановлення котла газопостачання.

Доводи апеляційної скарги, що між сторонами не укладались будь-які правочини щодо надання житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим у відповідача відсутні зобов'язання по оплаті таких послуг, не мають правового значення, оскільки як встановлено Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» рішення ОСББ, в тому числі щодо встановлення розмірів платежів та внесків на утримання будинку, є обов'язковими для власників приміщень у такому будинку.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, позивачем 29.08.2014 було направлено ОСОБА_1 для підпису Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій з ОСББ (т. 1, а.с. 214).

Судова колегія також погоджується з висновками суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми у відповідності до вимог статті 625 ЦК України, враховуючи наступне.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України (в редакції 2004 року) нормами, які узгоджуються з положеннями ст 161 ЦПК України (в редакції 2017 року), відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-2023/15 від 16 грудня 2015 року.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що позивачем не надано достатніх обґрунтувань щодо обсягу та видів житлово-комунальних послуг, та доказів стосовно переліку наданих послуг та їх вартість, оскільки в матеріалах справи міститься наданий позивачем деталізований розрахунок споживання холодної води та водовідведення квартири АДРЕСА_1 за спірний період з посиланням на встановлену формулу розрахунку, тариф і дані загальнобудинкового лічильника.

Апеляційна скарга не містить посилань на конкретні випадки ненадання ОСОБА_1 повністю чи частково послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

За приписами ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» підставою для перерахунку якості є акт-претензія.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач ОСОБА_1 повідомляла позивача про будь-які порушення з його боку щодо отримання нею неякісних житлово-комунальних послуг, або їх неповного отримання, в тому числі у передбачений законом спосоіб шляхом подання претензії.

Докази, що відповідачка у визначеному законом порядку зверталася до ОСББ щодо неякісного надання (ненадання) житлово-комунальних послуг, та відповідно ОСББ «Іван Франка, 4» складався Акт ненадання таких послуг, матеріали справи не містять і такі докази не подавалися до суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно взято до уваги надані позивачем докази на підтвердження заявленого розміру заборгованості, а доводи апеляційної скарги з цих підстав є безпідставними та не підтверджені належними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не користується послугою централізованого опалення, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Вказуючи на доводи щодо опалення квратири ОСОБА_1 посилається на робочий проект від 02.09.2002 газопостачання квартири АДРЕСА_1, що включає дозвільні документи для застосування на території України апаратів настінних опалювального типу (дозвіл на застосування засобів виробництва, сертифікат відповідності котла «Strebel») і технічні умови на підключення газового котла до газового стояка на сходовій клітині і до газової плити.

Сертифікат відповідності приладу «Strebel» і дозвіл на застосування котла «Strebel» на території України не містять інформації на підтвердження чи спростування користування відповідачем централізованим опаленням, відповідно не стосуються предмету доказування.

Технічні умови на підключення газового котла до газового стояка на сходовій клітині і до газової плити, не передбачають відключення квартири від системи централізованого опалення.

Відповідно до пунктів 25, 26, 30 пункту 3 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, відключення споживача від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюються у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 № 4, встановлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади. Цим порядком також визначено, що єдиним документом, який надає право для зняття споживача з реєстраційного обліку і припинення відповідних нарахувань є акт про відключення, що затверджений міжвідомчою комісією.

Крім того наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 № 169 зазначено про неможливість відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з листа ПАТ «Київенерго» № 029/53/1/14647 від 02.12.2015, система опалення в квартирі відповідачки від загальнобудинкової системи теплопостачання будинку не відключалася і входить в розрахунок загальнобудинкового теплового навантаження. (т. 1, а.с. 143).

Факт користування ОСОБА_1 у спірний період послугою газопостачання не виключає для неї можливості користуватися послугою централізованого опалення.

З огляду на викладене, посилання в апеляційні скарзі на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.01.2017 суду у справі № 761/11838/16-ц, яким встановлено, що в належній відповідачці квартирі встановлено газовий котел, не мають правового значення.

Дійсно, газовий котел в квартирі ОСОБА_1 було встановлено, але без погодження відключення від централізованого теплопостачання.

Доводи апеляційної скарги про наявність прямого договору з ПАТ «Київводоканал» не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки як вбачається з матеріалів справи до укладення прямого договору з ПАТ «Київводоканал» ОСОБА_1 у період з 01.08.2014 по 30.09.2015 отримувала послуги постачання холодної води та водовідведення, що надавалися постачальником на підставі договору № 08998/4-10 від 18.03.2010, укладеного між ВАТ «Київводоканал» та ОСББ.

З матеріалів справи вбачається, що листом від 31.10.2017 № 962/8/8/02/17 ПАТ «Київводоканал» повідомило відповідачу про надання послуг з 01.10.2015.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що заборгованість по воді виставлена за період з 01.08.2014 (від дати набуття у власність) по 30.09.2015, тобто до укладення прямого договору з ПАТ «Київводоканал», а вимоги щодо стягнення заборгованості за утримання будинку та прибудинкової терторії заявлено за інший період, а саме за період з 01.08.2014 по 30.04.2016.

Матеріали справи не містять доказів, що у спірний період між ОСОБА_1 та ПАТ «Київводоканал» було укладено прямий договір на водопостачання, і що за цей період за воду ОСОБА_1 сплачувала ПАТ «Київводоканал» послуги з водопостачання.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що при здійсненні розрахунку позивачем не враховано, що чоловік відповідачки - ОСОБА_3 є учасником бойових дій та має знижку на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 75%, оскільки матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_3 є членом сім'ї.

Як пояснив представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції для надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг необхідно зареєструватися в Єдиному державному реєстрі осіб, що мають пільги, та від звернення такі пільги будуть враховуватися.

Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 чи ОСОБА_3 включені до такого реєстру, та зверталися до ОСББ з відповідними заявами щодо наявності пільг на сплату житлово-комунальних послуг.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення позивачем коштів за надання інших послуг, зокрема стягнення компенсаційної плати за обслуговування місць тимчасової стоянки автомобілів на підставі рішення загальних зборів ОСББ «Івана Франка, 4», то такі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви позивач такі вимоги не заявляв.

Доводи апеляційної скарги щодо укладення між ОСББ «ІванаФранка, 4» та ДП зі 100% іноземною інвестицією «Д'ЕСТАТЕ» договору про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, а також його невиконання, не мають правового значення, оскільки не є предметом спору.

Таким чином, розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи апеляційної скарги про неправильне зазначення судом прізвища відповідача не є підставою для скасування рішення. Така помилка суду може бути усунута шляхом виправлення описки на підставі ст. 269 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, а саме щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Однак таке порушення норм процесуального права не є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 10, 60, 213 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення), а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо належного повідомлення не призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, ч. 6 ст. 147, абз. 3 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VІІІ колегія суддів,-

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 26 липня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

С.Г. Музичко