Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 344/2255/15-ц

провадження № 61-6620св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічнеакціонерне товариство «Дельта Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішенняАпеляційного суду Івано-Франківської області від27 травня 2016 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Горблянського Я. Д., Ковалюка Я. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2013 року між нею та

ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір банківського вкладу «Найкращий від Миколая on-line» у гривнях, відповідно до якого вона передала відповідачу 200 тис. грн під 22 % річних на строк до 01 січня 2015 року.

06 січня 2015 року вона звернулася до банку з вимогою про повернення банківського вкладу. Проте відповідач у повному обсязі кошти не повернув.

З урахуванням викладеного, просила стягнути з ПАТ «Дельта Банк»

94 054, 80 грн, з яких: 20 342, 47 грн - проценти за користування грошовими коштами, 2 712, 33 грн - 3 % річних, 71 тис. грн - інфляційні втрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що на час вирішення спору запроваджено процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк», що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від27 травня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 березня 2016 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 82 753, 43 грн, з яких:

9 041,10 грн - 10 % за користування грошовими коштами, 2 712,33 грн - 3 % річних, 71 тис. грн - інфляційних втрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, повинен був застосувати принцип верховенства права, врахувавши, що закінчення строку дії договору і невиконання умов депозитного договору не припиняє зобов'язальні правовідносини, а трансформує їх в охоронні, що містять обов'язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні з банку відсотків за період від дня перерахування депозитного вкладу на поточний рахунок вкладника до дня фактичного повернення вкладу за відсотковою ставкою в розмірі, що зазвичай сплачується банком за вкладом на вимогу.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації

ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначила, що постанова апеляційного суду є законною і обґрунтованою.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 27 грудня 2013 року сторони уклали договір банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая on-line» у гривнях, відповідно до якого ОСОБА_1 передала 200 тис. грн з виплатою 22 % річних на строк до 01 січня 2015 року (а. с. 17).

26 грудня 2013 року сторони уклали договір на відкриття та обслуговування поточного рахунку, операції за яким можна здійснювати з використанням електронних платіжних засобів. Згідно договору банк відкрив клієнту поточний рахунок НОМЕР_1 та укладено договір про надання банківських послуг за допомогою системи дистанційного банківського обслуговування «myDELTA» (а. с. 19, 20).

Цього ж дня ОСОБА_1 було внесено на депозит кошти у розмірі

200 тис. грн (а. с. 18).

06 січня 2015 року ОСОБА_1 усно звернулася до ПАТ «Дельта Банк» з вимогою про повернення коштів.

02 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася із письмовою заявою до банку з вимогою повернення належних їй коштів до 07 лютого 2015 року

(а. с. 21).

11 лютого 2015 року позивач повторно звернулася з заявою до відповідача з вимогою розірвати договір від 26 грудня 2013 року, закрити рахунок

НОМЕР_1 та виплатити належні їй кошти. Також просила розірвати договір № 004-08522-261213 від 26 грудня 2013 року та відмовилася від електронного платіжного засобу (пластикової картки) та здала його до банку (а. с. 22).

З 03 березня 2015 року у ПАТ «Дельта Банк» була запроваджена тимчасова адміністрація (а. с. 143).

16 червня 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб

ОСОБА_1 було повернуто суму основного банківського вкладу за строковим договором № 8715 банківського вкладу (депозиту) від 27 грудня 2013 року у розмірі 200 тис. грн (а. с. 111).

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що унормовує дані правовідносини.

У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

У пункті 1 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Згідно з частиною п'ятою статі 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 20 січня 2015 року № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року

№ 6-1123цс16, від 12 квітня 2017 року № 6-350цс17.

Відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно застосувавши положення пункту 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку, тому вимоги про стягнення грошових коштів, розміщених на рахунках у банку задоволенню не підлягають.

При цьому суд правильно врахував, що з 02 березня 2015 року у

ПАТ «Дельта Банк» розпочата процедура ліквідації, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, такі дії можуть призвести до порушення черговості задоволення вимог кредиторів, визначених у статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Апеляційний суд на вищевказане уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про те, що за невиконання обов'язку щодо своєчасного повернення вкладу банк згідно із частиною другою статті 625 ЦК України зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 травня

2016 року скасувати, рішення Івано-Франківського міського суду

від 28 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта