Справа № 639/1420/18
Провадження № 2/635/1948/2018
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2018 року

смт. Покотилівка Харківського району Харківської області

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - Токарєвої Н.М.,

секретар - Антонян М.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

розглянув у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

21 березня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, а також просив припинити право спільної сумісної власності з відповідачем на вказану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 листопада 2011 року по справі № 2-3155/2011 розірвано шлюб між ним та відповідачем. Сторони досягли згоди про те, що майно, яке було придбане під час шлюбу за особисті кошти позивача, після розірвання шлюбу залишиться у його приватній власності, оскільки воно було придбане за грошові кошти, які належали позивачу особисто, дружина не приймала участі в придбанні нерухомості, грошових коштів не витрачала, в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг участі також не приймала. Позивач під час розлучення віддав дружині усі коштовні предмети побуту, меблі та коштовності за їхньою спільною домовленістю. Оскільки сторони не врегулювали правовий режим майна подружжя, набутого за час шлюбу, позивач вимушений звернутися з даним позовом до суду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 березня 2018 у зв'язку з порушенням правил підсудності, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 було передано за місцем знаходження нерухомого майна, що є предметом спору, до Харківського районного суду Харківської області.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 травня 2018 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху оскільки позивач не визначив ціну позову та не надав суду належним чином засвідчених копій документів, доданих до своєї позовної заяви. Позивачу надано десятиденний строк для усунення недоліків.

Позивач виконав вимоги ухвали Харківського районного суду Харківської області від 02 травня 2018 року та усунув недоліки.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 травня 2018 року провадження по справі відкрито, призначено судове засідання на 09 липня року о 09 год. 00 хв.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, судові витрати залишити за позивачем.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, надала суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнала та просила суд їх задовольнити, справу розглядати без її участі, тож справа розглядається за її відсутності.

Суд, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступне.

Позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 1997 року, який було розірвано на підставі рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 листопада 2011 року по справі № 2-3155/2011.

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 11 липня 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бінус О.О., реєстровий № 1012, ОСОБА_1 набув право власності наоднокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,40кв.м., житловою площею 24,60кв.м., що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31 липня 2008 року № 19738072.

Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 69 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, але при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тож при вирішенні питання щодо визнання право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ст. 328, ст. 373 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. ст. 11, 12, 15, 20 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.

При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України.

Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо до сто вірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що позивачем доведено факт придбання спірного майна хоча і під час шлюбу, але за власні кошти, позивач самостійно утримував квартиру у належному технічному та санітарному стані, сплачував комунальні послуги, в той час я відповідач не приймала участі у зазначених витратах. А також ту обставину, що між сторонами відсутній спір щодо поділу майна, яке придбавалось за час шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та залишає за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 78, 80, 81, 141, 263-265 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Судові витрати у вигляді сплаченої суми судового збору в сумі 2240,80грн. (дві тисячі двісті сорок гривень вісімдесят копійок) залишити за рахунок позивача.

Веб-адреса сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по справі знаходиться за посиланням: .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення відповідно до Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України 2147-VIII 03.10.2017р., може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка її оскаржує, протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Жовтневим РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 08.07.2008р., зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1;

Відповідач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серії НОМЕР_4, виданий Жовтневим РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області 16.11.2004р., яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_2.

Повний текст рішення складений 16 липня 2018 року.

Суддя Н.М. Токарєва