Справа № 645/3889/17
Провадження № 2/645/329/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.,

за участю секретарів судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2,

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним та визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на ? частину автомобіля, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, яким просила визнати договір доручення від 17.06.2013 року, укладений між ОСОБА_7, в інтересах якого діяв ОСОБА_8 на підставі якого була видана довіреність, посвідчена 17.06.2013 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за № 1084 удаваним правочином, укладеним з метою приховання договору купівлі продажу автомобіля марки «Hyundai» модель І-10 державним номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САЕ 288729, видане ВРЕР № 2 ГУМВСУ в м. Харкові 21.12.2010 року, що укладений між ОСОБА_7, в інтересах якого діяв ОСОБА_8, з однієї сторони, та ОСОБА_3, з другої сторони. Визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль марки «Hyundai» модель І-10 державним номерний знак НОМЕР_1, який було придбано за особисті кошти за час шлюбу з ОСОБА_5, стягнути на користь ОСОБА_3 2523,50 грн., понесених позивачем судових витрат, стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 5000 грн.. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона уклала шлюб з ОСОБА_5 07.07.2006 року. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2016 року шлюб розірвано. За час шлюбу, позивачкою, 30.07.2013 року, придбано автомобіль марки «Hyundai» модель І-10 державним номерний знак НОМЕР_1 , вказаний автомобіль придбано у ОСОБА_7, в інтересах якого діяв ОСОБА_8 на підставі довіреності, посвідченої 17.06.2013 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі № 1084. Вказаний автомобіль було придбано за суму в еквіваленті 9800 доларів США, що станом на сьогодні складає 252 350 грн., на підтвердження чого продавцем власноруч зроблено запис на звороті довіреності. Проте, для керування транспортним засобом вже не потрібно оформляти нотаріальну довіреність на право керування транспортним засобом та тимчасовий реєстраційний талон. Позивачка зазначала, що договір доручення на підставі якого видано довіреність, посвідчену 17.06.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_9, зареєстровану в реєстрі за № 1084 є удаваним правочином у розумінні ч. 1 ст. 235 ЦПК України. Удаваний договір на підставі якого було видано довіреність 17.06.2013 року за своїми істотними ознаками відповідає істотним умовам договору купівлі продажу, тому відносини, що виникли між сторонами регулюються нормами, що регулюють договір купівлі продажу. Позивачка вважала, що між ОСОБА_7, в інтересах якого діяв ОСОБА_8, виконано істотні умови договору купівлі-продажу автомобіля марки «Hyundai» модель І-10 державним номерний знак НОМЕР_1 та вона набула право власності на вказаний автомобіль. Договір доручення від 17.06.2013 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі якого 17.06.2013 року приватним нотаріусом посвідчено довіреність, є удаваним правочином, укладеним з метою приховання договору купівлі продажу від 30.07.2013 року автомобіля «Hyundai» модель І-10 державним номерний знак НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_7, в інтересах якого діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_3. Крім того, вказаний автомобіль було придбано нею за власні кошти, які вона отримала від продажу спадщини та є особистою власністю.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

Ухвалою від 18.10.2017 року відкрито провадження по справі.

05.12.2017 року ОСОБА_5 було подано зустрічну позову заяву, яка ухвалою від 17.01.2018 року прийнята до спільного розгляду з первісним позовом.

В уточненій редакції зустрічного позову, отриманого судом 28.02.2018 року ОСОБА_5 просив визнати за ним право власності на ? частину автомобіля марки «Hyundai» модель І-10 державним номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу САЕ 288729, видане ВРЕР № 2 ГУМВС в м. Харкові 21.12.2010 року; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 сплачений судовий збір у розмірі 640 грн., судові витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн., а також інші судові витрати. В обґрунтування позову посилався на те, що з 07.07.2006 року сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 25.10.2016 року шлюб було розірвано. Перебуваючи у шлюбі ОСОБА_5 було придбано автомобіль марки «Hyundai» модель І-10 державним номерний знак НОМЕР_1. Переговори стосовно купівлі - продажу автомобіля проводилися позивачем особисто із представником ОСОБА_7 ОСОБА_8, який діяв на підставі довіреності. В червні 2013 року позивачем було передано ОСОБА_8 завдаток у розмірі 400 доларів США в рахунок часткової оплати вартості спірного автомобіля. В кінці серпня 2013 року було передано іншу частину коштів близько 75 000 грн. Таким чином, продаж автомобіля був зроблений за еквівалент 9800 доларів США. Під час продажу автомобіля ОСОБА_8 особисто передав позивачу технічний паспорт на автомобіль, дві пари ключів, сервісну книжку та оригінал довіреності від 17.06.2013 року на продаж автомобіля. Гроші передані ОСОБА_8 були отримані позивачем в якості заробітної плати та доходу від зайняття підприємницької діяльності, що підтверджується відповідними довідками про доходи та податковими деклараціями. ОСОБА_5 у позові зазначав, що посилання ОСОБА_3 на використання нею коштів, отриманих від відчуження спадщини в сумі 352 350 грн. є неправдивими, оскільки вони були використані на інші цілі. Так, частину коштів у розмірі 136 080 грн. було використано на купівлю кімнати у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1, інша частина коштів в сумі 128 182 грн. використана для закупівлі товару для зайняття підприємницькою діяльністю.

На підставі викладеного до суду було подано зустрічний позов.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали свої позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені у рішенні, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували.

Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог ОСОБА_3 заперечували, просили задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_7 в судове засідання не зявився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Суд, вислухавши сторін по справі та їх представників, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов ОСОБА_3, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та докази на їх підтвердження; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Стаття 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами.

Крім того, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2006 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії 1-ВЛ № 039589, копія якого знаходиться в матеріалах справи.

Згідно довіреності від 17.06.2013 року встановлено, що ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_8 та (або) ОСОБА_10, які можуть діяти незалежно один від одного, бути його представником в органах ДАІ та всіх інших підприємствах, установах та організаціях, незалежно від підпорядкування та форми власності з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією, користуванням та продажем за ціну та на інших умовах за їх розсудом належного йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу САЕ 288729, виданого ВРЕР № 2 ГУМВСУ Харків 21.12.2010 року.

Дана довіреність видана та посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 у відповідності з вимогами діючого законодавства, та підстави для визнання її удаваним правочином відсутні.

Зі змісту позовних вимог позивача, її пояснень наданих в судовому засіданні та всіх наявних у справі доказів, досліджених судом, не встановлено, що воля сторін при укладанні нотаріально посвідченої довіреності була направлена на приховування іншого правочину, а саме укладення договору купівлі - продажу автомобіля, а тому відсутні правові підстави для визнання даної довіреності удаваним правочином.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки презумпція не буде спростована.

Твердження позивача та її представника про те, що між ОСОБА_7, в інтересах якого діяв ОСОБА_8, та ОСОБА_3 насправді було укладено договір купівлі - продажу автомобіля є неспроможними та не приймаються судом до уваги, оскільки не вжито усіх заходів, передбачених актами цивільного законодавства щодо купівлі-продажу спірного автомобіля.

Не існує рішення суду, яке набрало законної сили про визнання довіреності недійсною, позивач не ставив під час розгляду справи таких вимог та існуюча презумпція правомірності виданої довіреності позивачем не спростована.

Довіреність від 17.06.2013 року, якою ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_8 та (або) ОСОБА_10 щодо представництва його в органах ДАІ та всіх інших підприємствах, установах та організаціях, видана строком на три роки та дійсна по 17.06.2016 року.

Суд дійшов висновку, що відповідно до вимог ст.ст. 6, 11 та 12 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

У сенсі положень статті 202 ЦК України, під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дії, як юридичні факти, мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 5 даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року передбачено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Узагальненням Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2009 року, роз'яснено, що удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином.

Спільною ознакою фіктивного та удаваного правочинів є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. Різниця полягає в тому, що з удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, який видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто цей документ свідчить, що його пред'явник - повірений - є представником особи, яка видала довіреність, довірителя і має право здійснювати від імені останнього визначені дії. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Видача генеральної довіреності чи передоручення повноважень на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладання договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб.

Необхідно зауважити, що на зворотному листі довіреності від 17.06.2013 року, зазначено, що ОСОБА_8 діє від імені ОСОБА_7 продав автомобіль Хюндай за суму 9800 доларів США в еквіваленті сімї ОСОБА_3 Ірі та Сергію.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України).

На підставі виданої довіреності у ОСОБА_8, ОСОБА_10 виникли права і обов'язки, що випливали саме із змісту довіреності, а саме: бути представником в органах ДАІ та всіх інших підприємствах, установах та організаціях, незалежно від підпорядкування та форми власності з усіх без винятку питань, повязаних з експлуатацією, користуванням та продажем транспортного засобу, а не придбання спірного автомобіля, оскільки за договором на представництво сторона, якій передано майно, права власності на нього не набуває, а лише діє від імені власника цього майна.

Визнання факту укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу за наявності не скасованої довіреності на право керування спірним автомобілем суперечить змісту закону, що регулює спірні правовідносини.

В матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу автомобіля, вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами продавцем і покупцем, засвідчений підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, який би містив всі істотні умови, необхідні для чинності такого договору купівлі-продажу, як того вимагають норми ст.ст. 202, 203, 207, п. 3 ст. 208, ст.ст. 328, 626, 638, глави 54 ЦК України, п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Таким чином, наведеними нормами визначено, що у випадку придбання автомобіля, що вже перебував у експлуатації, окрім вищенаведеного переліку документів, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку.

Отже, такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ ще до його відчуження та передачі новому власнику, оскільки відчуження та передача придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не може проводитися.

В судовому засіданні достовірно було встановлено та не заперечувалось сторонами, що спірний автомобіль не знятий з обліку в органах ДАІ.

Відтак, ОСОБА_7, з одного боку, та ОСОБА_8 та ОСОБА_10, з іншого боку, не укладали договір купівлі - продажу транспортного засобу, довіреність на керування транспортним засобом укладена відповідно до закону, укладанням цієї довіреності сторони не мали на меті приховати укладання іншого договору, відтак й не існує підстав для задоволення позовної заяви.

Крім того, довіреність від імені ОСОБА_7 видана 17.06.2013 року, тоді як в записі про те, що ОСОБА_8, начебто продав автомобіль сімї ОСОБА_3, не зазначена взагалі дата продажу, як зазначає позивач за первісним позовом, спірного автомобіля, тільки стоїть дата 30.07.2013 року, що в своєму розумінні втрачає сенсу щодо визнання довіреності удаваною.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_5, то вони також задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 18.12.1986 року у справі «Джонсон проти Ірландії», яке є джерелом права в Україні, поважний суд визначив, що поняття сім'я виходить за межі формальних відносин та встановлених законом угод, тобто не обмежується виключно стосунками, заснованими на шлюбі, і може включати інші «родинні» зв'язки, коли сторони живуть спільно поза шлюбом.

Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Так, у рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «ОСОБА_11 Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Захист права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Вказана правова позиція узгоджується з висновками, викладеними в постановах ВС України від 04 квітня 2011 року по справі № 3 - 18 цс 11.та від 07.11.2012 року у справі №6-107 цс 12.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного Суду України у справі №6-2333цс15 від 25.11.2015 року.

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 6-1568цс16 висловлена правова позиція, відповідно до якої належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Необхідно наголосити також, що на підтвердження своїх вимог за позовом ОСОБА_5 не надано жодних доказів, на підтвердження що подружжям за час шлюбу придбано спірний автомобіль.

Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

За змістом частин 1, 3 статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 ЦК України).

Позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

В даному випадку договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та не зареєстрований за сторонами по справі, а тому підстав для задоволення позову про визнання права власності на автомобіль немає.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 77, 79, 81, 89, 90, 95, 213, 258, 259, 263, 274, 265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання правочину удаваним та визнання права власності - залишити без задоволення.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про поділ майна подружжя шляхом визнання права власності на ? частину автомобіля залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 02 серпня 2018 року.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання АДРЕСА_2.

Відповідачі: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, місце проживання АДРЕСА_2; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4, місце проживання АДРЕСА_3.

Суддя -