Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 465/2454/16-ц

провадження № 61-902св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальний заклад Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року у складі судді Козюренка Р. С. та постанову апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року у складі суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» (далі - КЗ «ЛОКПЛ») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 з вересня 2005 року працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення № 17 КЗ «ЛОКПЛ». Наказом від 07 квітня 2016 року № 197 її звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП у зв'язку із зміною в організації виробництва і праці. Цей наказ вважала незаконним, оскільки відповідачем було створено штучне скорочення штату. Наказом від 02 лютого 2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників» передбачено ліквідацію психіатричного туберкульозного відділення № 17 з 08 квітня 2016 року, скорочено 50 ліжок та чисельність працівників відповідно до списку. При звільненні її з роботи не було враховано переважне право на залишення на роботі, не отримано згоди профспілкової організації, членом якої вона є, не переведено на вільну вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

З урахуванням уточнення позовних вимог просила: скасувати наказ відповідача від 07 квітня 2016 року № 197 про звільнення позивачки з роботи та наказ від 01 лютого 2016 року № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні»; поновити її на посаді молодшої медсестри медичного стаціонару 17-го відділення Лікарні з 08 квітня 2016 року; стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення на роботі та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 50 553,10 грн; скасувати наказ відповідача від 02 лютого 2016 року № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників».

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року, позов задоволено частково. Скасовано наказ № 197 від 07 квітня 2016 року, виданий виконуючим обов'язки головного лікаря КЗ «ЛОКПЛ», в частині звільнення ОСОБА_4 із займаної посади медичної сестри. Поновлено ОСОБА_4 на посаді сестри медичного стаціонару 17 КЗ «ЛОКПЛ». Стягнуто з КЗ «ЛОКПЛ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 547,28 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Суди, застосувавши висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, зробили висновок, що звільнення позивача відбулось з порушенням трудового законодавства. У справах про поновлення на роботі обов'язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця. Оскільки відповідачем не надано будь-яких належних доказів про: наявність на час звільнення на підприємстві вакансій, на які за його згодою міг бути переведений позивач; надання персональних пропозицій позивачу про усі наявні протягом строку попередження конкретні вакантні посади.

У січні 2018 року КЗ «ЛОКПЛ» подало касаційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржені судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому, посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, вказується, що не враховано, що позивача було належним чином повідомлено про наявні вакантні посади 04 квітня 2016 року.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що позивач працювала в КЗ «ЛОКПЛ» з вересня 2005 року на посаді молодшої медичної сестри відділення № 17.

Згідно з протоколом зборів працівників 17 відділення КЗ «ЛОКПЛ» від 28 грудня 2015 року, завідувач відділенням повідомив, що 4 пацієнти, які перебувають на лікуванні, в наступні дні будуть виписані або переведені з психіатричного до інших відділень

Наказом від 01 лютого 2016 року № 54 в. о. головного лікаря КЗ «ЛОКПЛ» ОСОБА_5 з 01 лютого 2016 року у 17 психіатричному туберкульозному відділенні оголошено простій.

02 лютого 2016 року КЗ «ЛОКПЛ» видано наказ № 59 «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ «ЛОКПЛ» та скорочення штатної чисельності працівників», згідно з яким, з 08 квітня 2016 року ліквідовано психіатричне туберкульозне відділення № 17, скорочено ліжковий фонд КЗ ЛОКПЛ та чисельність працівників вказаного відділення згідно списку, в тому числі позивача, зобов'язано письмово повідомити про можливе звільнення працівників.

Наказом № 197 від 07 квітня 2016 року позивача з 08 квітня 2016 року звільнено з займаної посади, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП, з формулювання у зв'язку з оптимізацією ліжкового фонду та скороченням чисельності працівників.

Відповідно до статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» тягар доведення наявності законної підстави для звільнення лежить на роботодавці.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 зроблено висновок, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Встановивши, що будь-яких належних і допустимих доказів щодо надання пропозицій позивачу про усі наявні протягом строку попередження конкретні вакантні посади та про відмову позивача від запропонованих конкретних вакантних посад відповідач не надав, суди обґрунтовано частково задовольнили позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального закладу Львівської обласної ради «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель