Номер провадження: 22-ц/785/3292/18
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Громіка Р.Д.,

Черевка П.М.,

при секретарі: Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 січня 2018 року за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Малиновського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області,-

В С Т А Н О В И В:

23 серпня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність посадових осіб Малиновського відділу державної виконавчої служби м.Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Обґрунтовуючи вимоги своєї заяви тим, що в провадженні Малиновського ВДВС м.Одеси ГТУЮ в Одеській області знаходиться виконавчий лист №2/1519/5518/11, виданий 25.06.2012р. Малиновським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання непрацездатної матері ОСОБА_4 в розмірі 150 гривень щомісячно, та стягнення судового збору в розмірі 94,10 гривень.

Під час виконання судового рішення у нього виникла заборгованість, у зв'язку з чим державний виконавець звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України при виконанні судового рішення. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.09.2012р. вказане подання було задоволено.

На теперішній час заборгованості по сплаті аліментів немає.

11.08.2017р. ОСОБА_3 звернувся до Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області із заявою, в якій просив скасувати всі заходи забезпечення виконання судового рішення, в тому числі і про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, однак його заява розглянута не була, рішення не прийнято.

22.08.2017р. ОСОБА_3 повторно звернувся до державного виконавця з аналогічною заявою, однак заява була залишена без уваги.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою та просив її вимоги задовольнити у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з'явилися, сповіщались належним чином. ОСОБА_3 надав суду заяву, в якій підтримав свою скаргу, просив її задовольнити та слухати справу у його відсутності.

Представник Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області надав свої заперечення на скаргу та просив у її задоволенні відмовити.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 10 січня 2018 року скаргу задоволено.

В апеляційній скарзі Другий Малиновський ВДВС м.Одеси ГТУЮ просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток. Тому у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі їх до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 16.07.2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені у апеляційній скарзі, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частинами 1 та 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 383, 384 ЦПК України, який був чинний на час проведення виконавчих дій, передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби. Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

У п. 1 постанови №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-УІІІ, який набрав чинності з 30 листопада 2016 року, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно частин 1 та 2 ст. 18 вказаного Закону, виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз'яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов'язки.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно пункту 4 Розділу ХІІІ «Обмеження у праві виїзду за межі України та заборону в'їзду в Україну» Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року №521/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802, в редакції чинної на час розгляду скарги, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України особи знімається у разі винесення виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі пунктів 1-3, 5-7, 9-12, 14, 15 частини першої статті 39 Закону; скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України - у разі погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2012 року, по справі №2/1519/5518/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері, стягнуто з ОСОБА_3 на утримання непрацездатної матері аліменти у розмірі 150 гривень щомісяця, починаючи з 09 червня 2011 року (а.с.28-31).

25 червня 2012 року на виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист №2/1519/5518/11 про примусове стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліментів у розмірі 150 гривень щомісяця, починаючи з 09 червня 2011 року, який було пред'явлено до виконання (а.с. 27).

Постановою державного виконавця Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 02 липня 2012 року було відкрито виконавче провадження ВП №33222482 про примусове стягнення аліментів (а.с.34).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04 вересня 2012 року за поданням Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції встановлено тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 до погашення заборгованості за виконавчим листом №2/1519/5518/11 від 25 червня 2012 року (а.с. 50зв.-51).

26 липня 2012 року боржником подано до відділу ДВС заяву про заборгованості за аліментами в повному обсязі з переплатою у розмірі 1 750 гривень.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки боржник 26 липня 2017 року сплатив заборгованість за аліментами в повному обсязі, то є законні підстави для скасування обмеження боржнику у виїзді за межі України.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (ч. 5 ст. 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64 Конституції України).

Положення пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства - обов'язковість рішень суду.

Згідно з положеннями ст. 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень ст. ст. 3, 15 ЦК України, ст. 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів, у тому числі шляхом виконання рішень суду.

Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України в абзаці одинадцятому підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2011 року №2-рп/2011, посилаючись на позицію Європейського суду з прав людини, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права (абзац 2 п. 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012, абзац 3 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року №18-рп/2012 року).

Як вбачається з матеріалів справи, боржник ОСОБА_3 неналежно виконує зобов'язання зі сплати аліментів, починаючи з липня 2012 року, про що свідчать наявні у справі розрахунки державного виконавця про заборгованість по аліментам, й лише 26 липня 2017 року боржник сплатив цю заборгованість за минулі роки в повному обсязі.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Однак, в порушення положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України суд першої інстанції усунувся від встановлення обставин, пов'язаних з розглядом скарги та не перевірив належним чином доводи державного виконавця.

Згідно частин 1 та 2 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник.

Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ.

Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов'язок щодо виконання рішення.

У п. 4 вказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

На підставі статті 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Суди мають ураховувати, що до учасників виконавчого провадження, які мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також представники сторін за законом чи договором, які діють від їх імені.

Як вбачається з матеріалів справи стягувачем у справі є ОСОБА_4, але вона не була залучена до у часті у справі, що суттєво порушує її права.

За таких підстав, суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, передчасно задовольнив скаргу, що перешкоджає подальшому виконанню судового рішення, та у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваної ухвали місцевого суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області задовольнити частково, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 10 січня 2018 року скасувати.

Справу передати для подальшого розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та подальшому оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено: 16 липня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

П.М. Черевко