Справа № 185/3551/18
Провадження № 2/185/2476/18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

19 липня 2018 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Головіна В.О., з участю секретаря судового засідання Красуцького Б.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного провадження, у м. Павлограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування квартирою

В С Т А Н О В И В

04.05.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання втратившим право користування квартирою ОСОБА_2. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач навмисно позбавив життя його мати ОСОБА_3 та був засуджений 19.04.2017 року до 15 років позбавлення волі і на теперішній час відбуває покарання. Після смерті матері ОСОБА_3 відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Позивач отримав дану квартиру у спадок і являється її власником. Позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування цією квартирою.

Відповідач надіслав на адресу суду письмові пояснення в яких просив суд в задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи свої заперечення зазначив, що з померлою ОСОБА_3 він перебував у зареєстрованому шлюбі і тому вважає себе спадкоємцем майна, яке залишилося після її смерті. В нотаріальну контору не звертався за отриманням спадщини, тому що знаходився під вартою.

Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав.

Відповідач перебуває у Криворізькій виправній колоній №80. Належним чином, через керівника виправного закладу, був повідомлений про розгляд справи. У листі, який надійшов від нього на адресу суду, не заперечував проти розгляду справи без його участі у судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено. Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_4 (а.с.7).

ОСОБА_3 померла 18.09.2016 року, про що складено актовий запис №1249 Павлоградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.8).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.05.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, спадкова справа №1053/2016 року, зареєстровано в реєстрі за №2-686, ОСОБА_1 отримав у спадщину, після смерті ОСОБА_3, квартиру АДРЕСА_2 (а.с.9).

Право власності на квартиру було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 24.05.2017 року, номер запису про право власності 20574543 (а.с.10).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.10.2017 року було залишено без змін вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.04.2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_2 З даної ухвали вбачається, що ОСОБА_2 був визнаний винним та засуджений до 15 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна (а.с.11).

На теперішній час ОСОБА_2 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Криворізькій виправній колоній №80.

Згідно довідки про склад сімї ОСОБА_2 на сьогоднішній день зареєстрований в №28 в будинку №569 по вулиці Дніпровській в місті Павлограді Дніпропетровської області (а.с.13).

Відповідно до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 65 ЖК України особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина наймача, їх діти і батьки). Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України).

При розгляді даної цивільної справи позивачем не доведена обґрунтованість заявлених вимог про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщенням. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач відсутній тривалий час, понад один рік, у спірній квартирі з поважних причин, оскільки знаходиться у місцях позбавлення волі, а тому відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою.

Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, в тому числі, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 даного Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку за судовим рішенням залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 71,72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі N 6-57 цс11, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма судами України.

За таких обставин суд вважає що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючі до уваги те, що в задоволенні позову суд відмовляє, судовий збір в сумі 704.80 грн.(а.с.1), слід покласти на позивача по справі ОСОБА_5

Керуючись ст.76, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання втратившим право користування квартирою відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Дніпропетровської області.

Суддя: ОСОБА_6