АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/514/18 Справа № 199/5620/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участю третьої особи ПрАТ СК «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих, дорожньо-транспортною пригодою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом посилаючись на те, що 25 березня 2016 року о 20 год. 22 хв. відповідач ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «GEELY EMGRAND», державний номерний знак НОМЕР_1., який на праві власності належить ОСОБА_4 не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого скоїв наїзд на належний їй автомобіль марки «MITSUBISHI CARIZMA», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5

Постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав механічні пошкодження. Згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця від 12 квітня 2016 року № 3702 транспортний засіб позивача вважається фізично знищеним, оскільки витрати на відновлювальний ремонт у розмірі 116 579, 70 грн. перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 111 496, 23 грн.

З урахуванням того, що ПрАТ «СК «Провідна» позивачу було виплачено страхове відшкодування у розмірі 37 185, 77 грн., приймаючи до уваги те, що 07 квітня 2017 року автомобіль марки «MITSUBISHI CARIZMA», державний номерний знак НОМЕР_2 було продано за договором купівлі-продажу №1242/2017/407021 за 44 952, 40 грн., позивач просив стягнути з відповідача суму завданих збитків у розмірі 30 827, 26 грн.

Крім того, позивач понесла матеріальні збитки у розмірі 1 200 грн. на проведення експертного дослідження та у розмірі 270, 98 грн. виклик відповідача для проведення експертного дослідження. Також вважає, що діями відповідача їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 5 000 грн.

Враховуючи викладене, просила задовольнити позов.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 30 827, 26 грн. та моральну шкоду 1 000 грн. Вирішено питання про судові витрати. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають задоволенню у розмірі 30 827, 26 грн. (111 496, 23 грн. - 44 952, 40 грн. 37 187, 55 грн. + 1200 грн. +270, 98 грн.). В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, з урахуванням обставин справи, ступені та тривалості моральних страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, вважав достатнім відшкодування у розмірі 1 000 грн.

В апеляційній скарзі, поданій 04 липня 2017 року, ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом безпідставно стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 30 827, 26 грн., оскільки страховою компанією виплачено страхову виплату у значно меншому розмірі, ніж встановлений ліміт відповідальності за заподіяну шкоду. Отже непредявлення вимог до страховика, є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, не підтверджено належним чином спричинення моральної шкоди.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

25 березня 2016 року о 20 год. 22 хв. відповідач ОСОБА_2 керуючи автомобілем марки «GEELY EMGRAND», державний номерний знак НОМЕР_1., який на праві власності належить ОСОБА_4 не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого скоїв наїзд на автомобіль марки «MITSUBISHI CARIZMA», державний номерний знак НОМЕР_2, належний на праві власності ОСОБА_3 під керуванням ОСОБА_5

Постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль позивача отримав механічні пошкодження.

Згідно висновку експертного дослідження автотоварознавця від 12 квітня 2016 року № 3702 транспортний засіб позивача вважається фізично знищеним, оскільки витрати на відновлювальний ремонт у розмірі 116 579,70 грн. перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 111 496,23 грн.

На час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність відповідача ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «Провідна».

З метою визначення розміру матеріального збитку, завданого ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ПрАТ «СК «Провідна» 29 березня 2016 року було складено страховий акт №, акт огляду транспортного засобу, приведений розрахунок суми матеріального збитку у розмірі 37 187,55 грн.

На підставі вищезазначеного, страховою компанією було сплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 37 187,55 грн.

Вказаний розмір страхового відшкодування не оскаржувався, отже позивач надала свою згоду на виплату їй відшкодування у розмірі 37 187,55 грн.

За таких обставин, ПрАТ «СК «Провідна» та ОСОБА_3 дійшли згоди про розмір страхового відшкодування.

Страховиком ПрАТ «СК «Провідна» у порядку, встановленому чинним законодавством України та договором страхування, здійснено необхідні дії щодо визначення розміру шкоди, завданої у ДТП та виплати страхового відшкодування.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першоюстатті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Загальні підстави відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Статтею 979 ЦК України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Згідно зі статями 7, 8 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в Україні здійснюється обов'язково. Cтрахова компанія при настанні страхового випадку сплачує страхувальнику страхове відшкодування.

Статтею 25 Закону України «Про страхування» передбачено, що здійснення страхових виплат проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника і страхового акта, який складається страховиком або уповноваженою особою, у формі, що визначається страховиком.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Законом № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на це, подає страховику відповідну заяву. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди у повному обсязі відповідає обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (у договірному зобов'язанні ним є страховик).

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до статей 28, 29 Закону № 1961-IV шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) майну потерпілого, - це шкода, пов'язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров'я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Доводи апеляційної скарги про необхідність звернення позивача до страховика з метою відшкодування невиплаченої частини страхового відшкодування, що передбачена лімітом відшкодування завданої шкоди не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно вирішує про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2808цс15).

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не має права відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу не є належним доказом вартості пошкодженого транспортного засобу, висновків суду не спростовують, судом правильно застосовано положення статті 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з урахуванням згоди власника із визнанням транспортного засобу фізично знищеним в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Як зазначалося вище, різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП відшкодовується власнику в разі, якщо він не згоден із визнанням його транспортного засобу фізично знищеним. Відповідно до статті 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, повязаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

За змістом указаної правової норми транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність моральної шкоди є надуманими, необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки були предметом дослідження у суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

З огляду на наведене вбачається, суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи, з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дав належну оцінку наданим доказам, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтованого дійшов висновку про часткове задоволення позову.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_6

ОСОБА_7