АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/71/18 Справа № 175/3250/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі з 12.02.2015 року. Однак, ще до реєстрації шлюбу, з серпня 2002 року сторони проживали разом у квартирі АДРЕСА_1, вели спільне господарство. Сторони мають п»ятьох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджуються копіями свідоцтв про народження. У 2008 році за спільні кошти було придбано будинок АДРЕСА_2, щодо якого в подальшому здійснювали ремонтні роботи також за спільні кошти; право власності на будинок оформлено на відповідача. Уточнивши позовні вимоги, позивач просила встановити факт проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2002 року до 12 лютого 2015 року; визнати нерухоме майно, набуте в період проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2002 року до 12 лютого 2015 року, а саме: житловий будинок АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку; визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3 (а.с. 62-66 т.1).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено, вирішено встановити факт проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2002 року до 12 лютого 2015 року. Визнано нерухоме майно, набуте в період проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2002 року до 12 лютого 2015 року, а саме: житловий будинок АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю; визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3, за кожним; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1725,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, яка не була учасником справи, посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині визнання нерухоме майно, набуте в період проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2002 року до 12 лютого 2015 року, а саме: житлового будинку АДРЕСА_3, спільною сумісною власністю; визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_3, за кожним. Просить у скасованій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні даних позовних вимог (а.с. 111-114 т.1). Колегія звертає увагу, що вищевказане рішення місцевого суду, згідно змісту апеляційної скарги, апелянтом не оскаржується в частині задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2002 року до 12 лютого 2015 року.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст.ст. 128-130 ЦПК України, що стверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток учасникам справи; так, відповідну повістку про виклик в судове засідання на 10.07.2018 року апелянт ОСОБА_2 отримала завчасно - 02.06.2018 року (а.с. 20-24 т.2). Позивач та відповідач у судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про наявність поважних причин неявки суд не повідомили, клопотань про відкладення розгляду справи не надали. Заява апелянта ОСОБА_2 від 09.07.2018 року про відкладення розгляду справи, у зв'язку з її хворобою та неможливістю її представника ОСОБА_10 приймати участь в судовому засіданні у зв»язку з тим, що вказаний представник не є адвокатом, - містить інформацію, яка не відповідає дійсності. Так, ОСОБА_10 допущений апеляційним судом до участі у даній справі у відповідності до норм ЦПК України, в редакції, що діяли по 14.12.2017 року, приймав участь у судових засіданнях суду апеляційної інстанції на підставі викладеної у письмовій нотаріальній формі довіреності від 05.12.2016 року, строк дії якої до 05.12.2019 року (а.с.116 у т. 1); отже, перешкоди для участі вказаного представника в судовому засіданні у даній справі 10.07.2018 року - відсутні. Більше того, згідно інформації з веб-сайту Національної асоціації адвокатів України, ОСОБА_10 займається індивідуальною адвокатською діяльністю, що підтверджується відповідним свідоцтвом №3743, виданим 02.07.2018 року на підставі рішення №95 від 26.06.2018 року; отже, станом на 10.07.2018 року ОСОБА_10 має статус адвоката та повноваження для участі у даній справі. Вищевказана заява апелянта ОСОБА_2 від 09.07.2018 року про відкладення розгляду справи здана до канцелярії апеляційного суду у день розгляду справи особисто представником ОСОБА_11, що підтверджується змістом заяви (а.с.25 у т. 2). Про наявність поважних причин неявки 10.07.2018 року в судове засідання представника апелянта ОСОБА_10 суду не повідомлено, відповідних доказів не надано. Зважаючи на викладене та враховуючи тривале перебування даної справи в провадженні суду, підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині відсутні, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з 12 лютого 2015 року позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ №292069, виданим 12 лютого 2015 року виконавчим комітетом Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (а.с.23 т.1).

Сторони мають п'ять дітей, а саме: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджуються копіями свідоцтв про народження (а.с.13-17).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 27.05.2013 року за відповідачем ОСОБА_4 зареєстровано право приватної власності на будинок АДРЕСА_3 (а.с. 20 т.1).

Відповідно до ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Також, згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

За змістом статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно інформації від 09.07.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна , що долучена до матеріалів справи, - апелянт набула прав іпотекодержателя будинку та земельної ділянки АДРЕСА_4

Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги, що рішення місцевого суду не оскаржується апелянтом в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2002 року до 12 лютого 2015 року; враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності сторін даної справи, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду в оскаржуваній частині.

Доводи апелянта про те, що спірне нерухоме майно було придбане за кредитні кошти, що отримані на підставі кредитного договору №014/147353/3101/74 від 11.04.2008 року, укладеного між відповідачем та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»; доводи про те, що на забезпечення вказаного кредитного договору між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки №014/3101/147353 від 11.04.2008 року, за яким в іпотеку банку передано спірний будинок та земельну ділянку площею 1986 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: вул. Янтарна, 28 в с. Новоолександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області; твердження про те, що апелянт набула прав вимоги за вказаним вище кредитним договором та договором іпотеки в порядку відступлення права - не свідчать про незаконність рішення місцевого суду в оскаржуваній частині.

Твердження апелянта про те, що відповідачем при отриманні кредиту були надані неправдиві відомості про те, що він не перебуває у незареєстрованому шлюбі - не є предметом розгляду даної справи. Апелянт не позбавлена можливості за захистом своїх прав та законних інтересів звернутись до суду з самостійним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що при поділі спірного майна не було вирішено питання про борги подружжя, про право на інше майно позивачки та відповідача - не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення, оскільки місцевий суд правомірно розглянув дану справу у межах позовних вимог, згідно положень ст. 11 ЦПК України, в редакції, що діяла по 14.12.2018 року, щодо диспозитивності процесу.

Доводи апелянта про те, що 19.12.2016 року вона, як правонаступник іпотекодержателя, зареєструвала своє право власності на спірний будинок та земельну ділянку площею 1986 кв.м. по вул. Янтарна, 28 в с. Новоолександрівка Дніпровського району Дніпропетровської області - не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки реєстрація права власності апелянта відбулася після ухвалення оскаржуваного рішення, тобто на час розгляду даної цивільної справи апелянт права власності на вказану земельну ділянку та спірний житловий будинок не мала (інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно на а.с. 150 - 159); більше того, рішенням Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 04.10.2017 року, яке залишене без змін постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20.12.2017 року, скасовано рішення державного реєстратора про реєстрацію за апелянтом права власності на вказані вище будинок та земельну ділянку (а.с. 10 - 14 у т. 2).

Незалучення апелянта, як правонаступника іпотекодержателя, місцевим судом до участі у даній справі не потягло ухвалення незаконного рішення, не вплинуло на правильність висновків місцевого суду по суті спору сторін справи.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального чи процесуального права, що призвели до неправомірного вирішення справи по суті, а зводяться до переоцінки доказів.

Колегія наголошує, що рішення місцевого суду в частині встановлення факту проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з 2002 року до 12 лютого 2015 року в апеляційному порядку не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції розглядає справу у межах доводів апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України.

Апелянт не позбавлена можливості звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з відповідним позовом.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді