ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року

м.Суми

Справа №585/1425/17

Номер провадження 22-ц/788/1214/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Роменський міський відділ (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Роменського міського відділу (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області,

треті особи: Кабінет Міністрів України, Міністерство внутрішніх справ України, ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 травня 2018 року в складі судді Машини І.М., ухвалене у м. Ромни, повний текст якого складено 14 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Роменського міського відділу (з обслуговування міста Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Роменського міського відділу (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області, в якому просила стягнути на її користь 5000000 грн. відшкодування матеріальної шкоди та 5000000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року міліціонер групи конвойної служби міліції, підпорядкованої Роменському МВ (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області, ОСОБА_2, перебуваючи у відрядженні у зоні проведення антитерористичної операції, через необережність скоїв вбивство сина позивача - старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3, який також був відряджений до території проведення антитерористичної операції. Своїми діями ОСОБА_2 скоїв злочин, передбачений ч. 1 ст. 119 КК України, за що поніс кримінальну відповідальність. В зв'язку зі смертю сина у позивача погіршився стан здоров'я, вона тривалий час лікувалася в лікарні. Смерть сина завдала їй великого болю, горя та страждання.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 травня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України №6-440цс16 від 25 травня 2016 року, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є подібними; суд не врахував, що Роменський міський відділ (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Роменського міського відділу (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області є органом державної влади, а отже належним відповідачем у даній справі; механізм виконання рішень про стягнення коштів за рішенням суду з боржників, якими є державні органи, визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845; крім того, судом не були досліджені надані позивачем докази.

Представником Міністерства внутрішніх справ України Щепанським А.М. подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, як необґрунтовану, а рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 травня 2018 року - без змін, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Учасники справи повідомлені про час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_3, загиблого ІНФОРМАЦІЯ_1 року в наслідок протиправних дій ОСОБА_2 (а.с. 18, 20).

Вироком Попаснянського районного суду Луганської області від 28 квітня 2015 року по справі № 423/274/15-к ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання і встановлено іспитовий строк тривалістю на 1 рік. Цивільний позов потерпілою стороною у кримінальній справі не заявлений.

Зазначеним вироком встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», будучи працівником правоохоронного органу, перебуваючи згідно наказу начальника УМВС України в Сумській області № 220 о/с від 28 серпня 2014 року на посаді міліціонера групи конвойної служби міліції, підпорядкованої Роменському МВ (з обслуговування міста Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області, маючи спеціальне звання - старший сержант міліції, здійснюючи функції представника влади і перебуваючи у відрядженні в зоні проведення антитерористичної операції при виконанні службових обов'язків з охорони громадського порядку, скоїв вбивство через необережність на території м. Гірське Попаснянського району Луганської області за наступних обставин.

Згідно з наказом начальника Роменського МВ УМВС України в Сумській області № 2 о/с-дск від 15 січня 2015 року для виконання завдань, визначених Законом України «Про боротьбу з тероризмом», несення служби по охороні громадського порядку в районах проведення АТО, а також з метою забезпечення охорони громадського порядку в зоні проведення антитерористичної операції в Луганській та Донецької областях, а також на виконання вимог вказівки МВС від 11.01.2015 № 1091 дск, та доручення УМВС України в Сумській області від 15.01.2015 № 8/1-109 відряджено до території проведення антитерористичної операції в Луганської та Донецької областях з 15 січня 2015 року до особливого розпорядження, старшого лейтенанта міліції ОСОБА_3, інспектора-чергового ізолятора тимчасового тримання затриманих і взятих під варту осіб, підпорядкованого Роменському МВ УМВС в Сумській області, особистий номер М-173052, старшого сержанта міліції ОСОБА_2, міліціонера групи конвойної служби міліції, підпорядкованої Роменському МВ УМВС України в Сумській області, особистий номер М 193670 та інших працівників міліції екіпіровано спеціальними засобами (гумовими кийками, наручниками, аерозольними балончиками, протигазами, засобами радіозв'язку, розпізнавальними значками та нашивками «Міліція»), а також забезпечено табельною вогнепальною зброєю та автоматичною зброєю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року приблизно о 11 годині в кімнаті на другому поверсі спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату за адресою: м. Гірське, вул. Радянска, 30 за місцем дислокації зведеного загону міліції УМВС України в Сумській області працівники міліції ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інші, сидячи за столом, приймали їжу. Цього ж дня, не маючи умислу на заподіяння смерті і тілесних ушкоджень ОСОБА_3 та іншим особам, і не передбачаючи їх настання, хоча повинен був і міг передбачити настання такого результату своїх дій, якщо був би обачним, ОСОБА_2 підвівся з дивану, щоб взяти продукти зі столу і в цей час автомат «АКС-74» посунувся з його колін, внаслідок чого міг впасти на підлогу. Щоб уникнути падіння автомату, ОСОБА_2 схопив його правою рукою за корпус в районі приклада і рукоятки, при цьому зачепивши спусковий гачок і натиснувши на нього, в результаті чого стався одиночний постріл з автомату, який заподіяв ОСОБА_3 вогнепальне поранення пахової області з права з пошкодженням магістральних сосудів тазу, яке ускладнилося гострим крововиливом, геморагічним шоком 4 ступеню, станом клінічної смерті. Потерпілого ОСОБА_3 було госпіталізовано до медичного закладу, де він помер від отриманих тілесних ушкоджень.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 мотивоване тим, що Роменський міський відділ (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Роменського міського відділу (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області не є належним відповідачем у справі, оскільки шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що судом першої інстанції ухвалене правильне по суті рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями 1166, 1167 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду, а саме:

майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала;

моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Оскільки у справі, яка переглядається, встановлено, що шкода була завдана позивачу ненавмисним вбивством її сина, вчиненим старшим сержантом міліції ОСОБА_2, то у цьому випадку завдана шкода підлягає відшкодуванню на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої посадовими та службовими особами органу державної влади, яка відповідно до статті 1174 ЦК України відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з частиною 2 статті 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язанням держави.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Зобов'язання держави в деліктних правовідносинах виконує Державна казначейська служба України, на яку, крім іншого, покладена функція по обслуговуванню бюджетних коштів. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, оскільки згідно з абзацом першим пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Підпунктом 5 пункту 4 цього Положення встановлено, що казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Положення про Державну казначейську службу України, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 містить аналогічні норми.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при розгляді позову ОСОБА_1 безпідставно взяв до уваги правовою позицією, висловлену Верховним Судом України у постанові від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16, відхиляються апеляційним судом з наступних підстав.

Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Оскільки у постанові від 25 травня 2016 року по справі № 6-440цс16 судом касаційної інстанції проведено розмежування порядку застосування норм матеріального права щодо відшкодування моральної та майнової шкоди, в тому числі і статті 1174 ЦК України, яка підлягає застосуванню при розгляді позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції правомірно врахував правову позицію Верховного Суду України і дійшов вірного висновку, про те, що належним відповідачем за заявленим позивачем спором повинна бути держава в особі відповідного органу державної влади, а не сам орган державної влади як юридична особа, оскільки як зазначалося вище юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов'язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад.

ОСОБА_1 не зверталась до суду першої інстанції з клопотанням про заміну первісного відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача.

Статтею 51 ЦПК України не передбачено права суду з власної ініціативи замінювати відповідача або залучати співвідповідача, якщо позов поданий не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, ініціатива щодо зміни неналежного відповідача є виключним правом позивача.

Тобто, порушення норм процесуального права при ухваленні оскарженого рішення суд першої інстанції не допустив.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись з позовом до суду позивач просила стягнути на її користь 5000000 грн. у відшкодування майнової шкоди та 5000000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У широкому значенні шкода - це втрати, майнові або інші негативні наслідки для особи.

На підтвердження своїх майнових витрат позивач надала до суду першої інстанції копії чеків на придбання медикаментів та копії чеків про поповнення банківських карток (а.с. 25-30) на загальну суму значно меншу, ніж заявлені у позові майнові втрати.

ОСОБА_1 надала докази, які підтверджують погіршення стану її здоров'я та перебування на стаціонарному лікуванні в дерматологічному відділенні Роменської ЦРЛ (а.с. 32), неврологічному відділенні Роменської ЦРЛ (а.с. 33), кардіологічному відділенні Роменської ЦРЛ (а.с. 34-35). Крім того, позивач перебуває на «Д» обліку у лікаря кардіолога та ендокринолога (а.с. 31).

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що майнові втрати та погіршення здоров'я позивача, спричинене моральними стражданнями, мають причинно-наслідковий зв'язок з незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», можливість відшкодування такої шкоди має бути прямо передбачена нормами відповідного матеріального закону на підставі якого суд вирішує справу.

У пункті 10-1 зазначеної Постанови Пленуму ВСУ роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Відповідно до роз'яснень пункту 9 цієї ж Постанови Пленуму ВСУ, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Проте, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про вчинення саме Роменським міським відділом (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Роменського міського відділу (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області незаконних дій чи бездіяльності, які б спричинили позивачу моральні страждання.

Крім того, спеціальним Законом України «Про міліцію», яким був врегульований порядок проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ України на час виникнення спірних правовідносин, не передбачено можливості відшкодування моральної шкоди відділом міліції, як органом державної влади.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За встановлених обставин справи та вимог закону, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1, оскільки Роменський міський відділ (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області в особі ліквідаційної комісії Роменського міського відділу (з обслуговування м. Ромни та Роменського району) УМВС України в Сумській області не є належним відповідачем у справі, що переглядається. Вимоги позивача, заявлені до нього, не ґрунтуються на законі.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Таким чином, посилання та доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, не знайшли свого підтвердження, в якості підстав скасування оскаржуваного судового рішення під час апеляційного провадження.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, відповідає нормам матеріального та процесуального права, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: О.Ю.Кононенко

Т.А. Левченко

С.С.Ткачук