Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 753/8985/14-ц

провадження № 61-9407св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, на рішення Дарницького районного суду м. Києва у складі судді Шклянка М. П. від 05 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Котули Л. Г., від 07 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про виділення частки у спільній власності в натурі та визнання угод відчуження майна недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що з 1998 року по 2012 рік він перебував з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, під час якого побудували житловий будинок АДРЕСА_2. ОСОБА_5 на підставі договорів дарування від 29 березня 2014 року відчужила вказаний будинок та земельну ділянку, на якій він знаходиться, своїй матері ОСОБА_8

Зазначав, що відчуження спірного майна відбулось з порушенням закону, оскільки вказане майно є спільним сумісним майном подружжя та відповідач не мала права його відчужувати без його згоди. Крім того, відчуження спірного майна відбулось під час судового розгляду щодо цього майна та накладення на нього ухвалою суду арешту. Також вказував на те, що визнання договорів дарування недійсними йому необхідно для повернення будинку та земельної ділянки у власність відповідача для стягнення з неї на його користь за рахунок цього майна грошових коштів, які стягнуті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року у справі про поділ майна подружжя.

З цих підстав ОСОБА_4 просив визнати недійсними договори дарування від 29 березня 2014 року, за якими ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_8 земельну ділянку та житловий будинок, розташовані у садовому товаристві «Битовик» по АДРЕСА_2.

Також вказував на те, що під час шлюбу вони придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки він та відповідач створили нові сім'ї, їхнє спільне проживання в одній квартирі є неможливим, ОСОБА_4 просив виділити із спільної часткової власності сторін в натурі його частку квартири шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаної квартири в сумі 917 016,00 грн, та визнання за ОСОБА_5 права власності на вказану квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виділ із спільної часткової власності в натурі 1/2 частини квартири та стягнення з відповідача грошової компенсації, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 не має достатнього матеріального забезпечення, необхідного для виплати позивачу компенсації в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно.

Також суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, оскільки позивач обрав неправильний спосіб захисту свого порушеного права.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виділ із спільної часткової власності в натурі 1/2 частини квартири та стягнення з відповідача грошової компенсації, оскільки ОСОБА_5 не має достатнього матеріального забезпечення, необхідного для виплати позивачу компенсації в рахунок визнання за нею права власності на спільне майно.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів дарування та посилаючись на невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року, позивач обрав неправильний спосіб захисту свого права, оскільки вказані обставини не є законною підставою для визнання недійсними правочинів.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні його позовних вимог, оскільки укладенням оспорюваних угод відповідачі порушили вимоги закону, а також його законні права та інтереси. Вказував на те, що визнання договорів дарування недійсними йому необхідно для повернення відчуженого майна у власність ОСОБА_5 для стягнення з неї за рахунок спірного майна на його користь грошових коштів, які стягнуто рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року у справі про поділ майна подружжя.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 17 липня 1998 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб, який розірваний рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 жовтня 2012 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 придбали в рівних частках квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року проведено розподіл майна подружжя.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з урахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925 цс15.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 створили інші сім'ї, їхнє спільне проживання у вищевказаній квартирі неможливе, що не заперечувалось сторонами під час розгляду справи. Виділ в натурі частки квартири, що перебуває у спільній власності сторін, а саме реальний виділ 1/2 частини квартири неможливий, а тому відповідно до частини другої статті 364 ЦК України позивач вправі вимагати стягнення з іншого співвласника на його користь грошової компенсації.

Відповідно до висновку експертизи від 31 січня 2015 року вартість квартири АДРЕСА_1 складає 1 834 032,00 грн.

Отже, вартість 1/2 частини цієї квартири складає 917 016,00 грн.

Установивши, що виплата позивачу компенсації у вказаному розмірі становитиме для ОСОБА_5 надмірний тягар через відсутність спроможності її виплатити, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про виділ із спільної часткової власності в натурі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та стягнення з відповідача грошової компенсації.

Також суди попередніх інстанцій дійшли висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Так, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, ОСОБА_4 посилався на порушення вимог статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, а також на те, що визнання договорів дарування недійсними йому необхідно для повернення будинку та земельної ділянки у власність відповідача для стягнення з ОСОБА_5 на його користь за рахунок цього майна грошових коштів, які стягнуті рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 12 вересня 2006 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 596 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_2.

08 грудня 2006 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на вказану земельну ділянку.

Під час шлюбу сторони на вказаній земельній ділянці побудували житловий будинок.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 23 грудня 2010 року власником житлового будинку АДРЕСА_2, була ОСОБА_5

На підставі договорів дарування від 29 березня 2014 року ОСОБА_5 передала у дар ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_2, та земельну ділянку за цією ж адресою, без отримання згоди іншого з подружжя - ОСОБА_4

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15.

У справі, що переглядається, встановлено, що при поділі майна подружжя, проведеного рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року, враховано житловий будинок як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, та за згодою ОСОБА_4 стягнуто з ОСОБА_5 на його користь грошову компенсацію половини вартості будинку АДРЕСА_2, а ОСОБА_5 виділено у власність вказаний будинок. Земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 12 вересня 2006 року, що також встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року.

З огляду на сукупність установлених фактичних обставин справи, враховуючи, що позивач просив визнати недійсними договори дарування у зв'язку з невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні цих позовних вимог, оскільки позивач обрав неправильний спосіб захисту свого права, так як вказані ним обставини не є законною підставою для визнання недійсними правочинів.

Доводи касаційної скарги про те, що укладенням договорів дарування, відповідач порушила вимоги закону, а також його законні права та інтереси, є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними, оскільки

оспорюваними договорами не порушені права позивача.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта