Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/34063/16-ц

провадження № 61-19262 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Відділ Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, Державна казначейська служба України, старший державний виконавець Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 16 листопада 2016 року у складі судді Піхур О. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Поливач Л. Д., Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві), Державної казначейської служби України, старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_2, про відшкодування майнової та моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що у провадженні ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист № 2-1613/09, виданий Кам'янець - Подільським міськрайонним судом Хмельницької області про стягнення з Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра») на користь ОСОБА_1 банківського вкладу в розмірі 17 280 грн, нарахованих відсотків за фактичний період перебування коштів на рахунку згідно договору строкового банківського вкладу (депозиту).

Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 15 квітня 2015 року, дії старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_2 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа визнано неправомірними та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження. З вини старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_2 судове рішення до теперішнього часу в повному обсязі не виконано, що призвело до заподіяння йому майнової шкоди та завдає моральні страждання.

На обгрунтування вимог про відшкодування майнової шкоди посилався на не отримані ним за рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 липня 2009 року грошові кошти (проценти за користування банківським вкладом), розмір яких станом на 30 листопада 2011 року складав 22 741,03 грн, а станом на 01 липня 2016 року їх розмір становить 82 476 грн 49 коп.

Заподіяну йому моральну шкоду обгрунтовував незаконними діями державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_2, що призвело до тривалого невиконання рішення суду, що змушувало його неодноразово звертатися за захистом порушеного права до органу державної виконавчої служби, Міністерства юстиції України, правоохоронних органів та до суду, їздити понад десять разів для відновлення своїх конституційних прав з м. Хмельницького до м. Києва. Зазначене призвело до порушення його звичного способу життя, втрати здоров`я, великої кількості часу та завдавало йому моральні страждання.

Посилаючись на наведене, просив: стягнути з держави України на відшкодування завданої йому незаконними діями старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_2 майнової

шкоди - 82 476,49 грн, моральної шкоди - 15 000,00 грн, та зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити перерахунок зазначених сум на його рахунок.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада

2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано не доведеністю позивачем заподіяння йому протиправною поведінкою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_2 майнової та моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про не надання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження шкоди, завданої йому неправомірними діями державного виконавця, а також причинного зв'язку між заподіянням такої шкоди та протиправним діянням заподіювача, є законним та обгрунтованим.

У травні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1 у якій він, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року і ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що незаконність дій державного виконавця встановлена ухвалами Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від

03 грудня 2013 року та від 20 лютого 2015 року, а розмір заборгованості - рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2016 року. Суди попередніх інстанцій не навели належного обгрунтування відмови у задоволенні його вимог та не взяли до уваги, що рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 02 липня

2009 року до теперішнього часу залишається невиконаним, що завдає йому як майнової так і моральної шкоди.

Відповідно до статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

08 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що на виконанні у ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист № 2-1613/09, виданий Кам'янець - Подільським міськрайонним судом Хмельницької області про стягнення з ВАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_1 банківського вкладу в розмірі 17 280 грн, нарахованих відсотків за фактичний період перебування коштів на рахунку згідно договору строкового банківського вкладу (депозиту) «Мій вибір» № НОМЕР_1, оформленого в рамках послуг

ПП «Базовий» НОМЕР_2 від 16 січня 2009 року, 30,00 грн - витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи, 30,00 грн - витрат на юридичну допомогу та 683,00 грн втрат майнового характеру за прострочення виплати суми вкладу.

Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 20 лютого

2015 року дії старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 визнано неправомірними.

Скасовано постанову старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження від 15 грудня 2014 року по виконавчому листу № 2-1613/09, виданому 10 березня 2010 року Кам'янець-Подільським міськрайонним судом.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом статті 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.

Ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 лютого 2015 року визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 щодо закриття виконавчого провадження. При цьому аналогічні процесуальні дії державного виконавця ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 були визнані неправомірними і ухвалою Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від

03 грудня 2013 року.

Відповідно до частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною другою статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди у вигляді нестягнутих за рішенням суду грошових коштів (процентів), суди попередніх інстанцій правильно виходили з недоведеності позивачем заподіяння йому такої шкоди, та причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою державного виконавця. Не виконання рішення суду в частині не стягнутих процентів не може ототожнюватися з заподіяною позивачу майновою шкодою, оскільки існує реальна можливість виконання рішення щодо стягнення з боржника грошових коштів (процентів) .

Разом з тим, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не може погодитись із висновками судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

ОСОБА_1 обгрунтовував позовні вимоги неправомірними діями державного виконавця, що спричинили тривале не виконання судового рішення та завдавали йому душевні страждання, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України «Про державну виконавчу службу».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-48цс13.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що судовими рішеннями двічі визнано неправомірними дії державного виконавця ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2, її постанови про закінчення виконавчого провадження скасовані, рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від

02 липня 2009 року станом на час звернення до суду із даним позовом

(2016 рік) залишається невиконаним.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із частиною першою статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов'язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід'ємна частина «процесу» в розумінні статті 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).

У пункті 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня

2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні.

Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня

2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обгрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.

Обгрунтовуючи факт завдання неправомірними діями державного виконавця моральної шкоди та її розмір, ОСОБА_1 зазначав, що тривале невиконання судового рішення змушувало його неодноразово звертатися за захистом порушеного права до органу державної виконавчої служби, Міністерства юстиції України, правоохоронних органів та суду, їздити понад десять разів з м. Хмельницького до м. Києва, що призвело до порушення його звичного способу життя, втрати здоров`я, великої кількості часу.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїх внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно з частиною першою статті 213 ЦПК України 2004 року рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Зазначеним вимогам процесуального закону оскаржувані судові рішенні в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди не відповідають.

Без з'ясування фактичних обставин справи та надання судами першої і апеляційної інстанцій відповідної оцінки доводів позивача та відповідних доказів заподіяння йому моральної шкоди внаслідок неправомірних дій державного виконавця, ухвалити у справі законне й обгрунтоване рішення неможливо.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки до повноважень суду касаційної інстанції не входить встановлення фактичних обставин у справі, надання оцінки чи переоцінки доказам, зазначене позбавляє Верховний Суд можливості ухвалити нове рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки, що відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваних рішень в указаній частині, із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди є законними та обгрунтованими. Доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги в цій частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, Державної казначейської служби України, старшого державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик