Ухвала

Іменем України

31 липня 2018 року

м. Київ

справа № 450/3443/17

провадження № 61-39477ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

12 грудня 2017 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року відкрито провадження у вищевказаній цивільній справі.

13 грудня 2017 року ОСОБА_6 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 та заборони відчуження цієї квартири, посилаючись на те, що у відповідача є можливість відчуження квартири, що в подальшому може унеможливити виконання рішення суду у справі про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 214 617 грн 93 коп.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року заяву ОСОБА_6 задоволено. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що між сторонами виник спір про стягнення заборгованості, ціна позову становить 214 614 грн 93 коп., позивачем обґрунтовано наведено припущення про те, що відчуження майна, яке належить відповідачу, виключить можливість виконати рішення суду за рахунок майна відповідача в разі задоволення позову. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у справі та призвести до порушення прав і законних інтересів позивача.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишено без задоволення, ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер. Доводи щодо вартості квартири не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Заявник не позбавлений права звернутися до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову на підставі статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У червні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали засобами поштового зв'язку касаційну скаргу на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року, в якій просили скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що наклавши арешт на всю квартиру, суд першої інстанції, з судовим рішенням якого погодився апеляційний суд, фактично наклав арешт і на майно, яке є спільною сумісною власністю, оскільки частка в квартирі належить чоловіку відповідача - ОСОБА_5 Сума позовних вимог складає 214 617 грн 93 коп., а вартість квартири станом на 26 березня 2010 року (час її придбання) складала приблизно 15 165 доларів США. Тобто вартість майна більша від суми позову, тому суди забезпечили позов всупереч вимогам частини шостої статті 153 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року).

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до частин першої, третьої статті 151 ЦПК України 2004 року суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 152 ЦПК України 2004 року позов забезпечується, зокрема накладенням арешту на майно, що належить відповідачеві і знаходиться у нього або в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Судами встановлено, що між сторонами виник спір про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 214 614 грн 93 коп. Спірна квартира належить на праві приватної власності відповідачу.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано, і в майбутньому сторонами буде заявлено позов про поділ спільного майна подружжя, до якого також відноситься спірна квартира, а інше майно у відповідача відсутнє, що в свою чергу може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про вжиття заходів забезпечення позову.

Наведені у касаційні скарзі доводи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою та шостою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України передбачено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами попередніх інстанцій норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судових рішень.

Відповідно до частини п'ятої статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Разом із тим, якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, пунктом 2 частини четвертої, частинами п'ятою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 30 травня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов