Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року

м. Київ

справа № 314/1187/17

провадження № 61-36286св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: голова Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області ОСОБА_5, Михайлівська сільська рада Вільнянського району Запорізької області, комунальне підприємство «ЛевЗа» Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року у складі судді Беспалько Т. Д. та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Крилової О. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до голови Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (далі - сільська рада) ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, грошової компенсації та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 30 березня 2015 року згідно з рішенням сесії Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 27 березня 2015 року № 8 та контрактом від 30 березня 2015 року він працював керівником комунального підприємства «ЛевЗа» (далі - КП «ЛевЗа»).

13 травня 2016 року рішенням сесії сільської ради № 6 було достроково припинено дію контракту та додаткової угоди № 1 до нього, якою продовжено строк його перебування на посаді керівника.

Вважав незаконним дострокове припинення контракту з наступних підстав: сесія сільської ради не мала повноважень приймати рішення щодо припинення дії контракту; порушено порядок припинення контракту, оскільки за положеннями статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування» розпорядження з цього питання приймається головою сільської ради, а такого розпорядження ОСОБА_5 не видавала; рішення сесії про припинення контракту прийнято під час його перебування у відпустці з 05 травня 2016 року до 29 травня 2016 року; у рішенні сільської ради не зазначено, на якій підставі КЗпП України з ним припинились трудові відносини; заявою від 17 травня 2017 року він відкликав свої попередні заяви про звільнення за власним бажанням та про дострокове припинення контракту від 04 травня 2017 року; подання ним вказаних заяв про звільнення та дострокове припинення контракту було викликано тиском і помстою з боку голови сільської ради - ОСОБА_6 за те, що ним було повідомлено органи прокуратури про її дії, пов'язані з корупцією при прийнятті на роботу до сільської ради свого чоловіка, а також щодо розкрадання бюджетних коштів.

Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд: визнати незаконним та скасувати рішення Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 13 травня 2016 року № 6; поновити його на посаді керівника КП «Левза» з 13 травня 2016 року; стягнути з ОСОБА_6 на його користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 травня 2016 року по 05 липня 2017 року у сумі 42 200 грн, грошову компенсацію у зв'язку з переслідуванням за повідомлення про корупційні діяння - 19 200 грн, відшкодування моральної шкоди - 32 000 грн та понесені ним судові витрати.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 05 липня 2017 року залучено до участі у справі у якості співвідповідачів Михайлівську сільську раду Запорізької області та КП «ЛевЗА».

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення сільської ради від 13 травня 2016 року № 6 є правомірним, оскільки воно ґрунтується на вільному волевиявленні обох сторін, так як позивач був звільнений за згодою сторін на підставі власноручно написаної та поданої ним заяви, відповідає умовам контракту, прийняте у межах повноважень сільської ради. Суд не вбачав порушень трудового законодавства України при звільненні позивача.

Також суд вважав, що відпустка, на яку посилається позивач, не може вважатись законною, оскільки ним не надано суду належних та допустимих доказів надання (або погодження) йому відпустки сільською радою або її головою, або наказ про відпустку.

Крім того, суд вважав за можливе застосувати у даному спорі позовну давність, оскільки перебіг місячного строку для звернення до суду передбаченого положенням статті 233 КЗпП України, почався 17 травня 2016 року та сплинув 16 червня 2016 року, а позивач до суду звернувся із позовною заявою тільки у березні 2017 року, причин поважності пропуску строку не зазначив.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на пропуск позивачем строку для звернення до суду, як підставу для відмови в позові.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дослідив усі істотні обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Суд правильно вказав, що при припиненні трудового договору з позивачем відповідно до положень контракту, за погодженням сторін були дотримані, як вимоги чинного законодавства, так і положення статуту підприємства та вимоги контракту.

При цьому, апеляційний суд змінив рішення суду першої інстанції, виключивши посилання суду на пропуск строку для звернення до суду, як на додаткову підставу для відмови у задоволенні позову, оскільки така підстава є самостійною та застосовується, якщо вимоги працівника є обґрунтованими, у той час, як позовні вимоги ОСОБА_4 необґрунтовані по суті, тому підстав для одночасної відмови у позові за пропуском строку немає.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що його було звільнено незаконно, за ініціативи голови сільської ради ОСОБА_5 Вказує на те, що під час звільнення він перебував у відпустці, тому його могли звільнити тільки після повернення на роботу.

Посилається, що суди не надали оцінку тому, що 17 травня 2016 року він відкликав свої заяви про звільнення.

Вказує, що судом першої інстанції були порушені процесуальні строки розгляду справи, а також допущені інші процесуальні порушення розгляду справи.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у якому вказує на те, що доводи касаційної скарги, є безпідставними, та досліджувалися судами попередніх інстанцій. Позивача було звільнено законно на підставі його заяви, він був присутній на засіданні сільської ради, коли приймалося відповідне рішення, та не висловлював жодних заперечень.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в незміненій при апеляційному перегляді частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до пункту 5.2. трудового контракту від 30 березня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 та Михайлівською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, цей контракт припиняється: а) після закінчення терміну дії контракту; б) за згодою сторін; в) до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 5.3., 5.4. цього контракту; г) з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом.

Встановивши, що ОСОБА_4 04 травня 2016 року подав на ім'я голови Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області заяву про звільнення його з посади за погодженням сторін з 05 травня 2016 року, він був присутнім на засіданні сільської ради 13 травня 2016 року, на якому розглядалася вказана заява, підтримав її та жодних заперечень не висловлював, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні його позову, оскільки сільською радою прийнято законне та обґрунтоване рішення про припинення дії контракту з позивачем на підставі пункту 5.2. контракту від 30 березня 2015 року.

Відповідно до положень частини третьої статті 10 та частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи ОСОБА_4 про те, що ним була написана заява про звільнення під тиском голови сільської ради, є безпідставними, оскільки недоведені та ґрунтуються виключно на його припущеннях.

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що сільська рада не мала повноважень на його звільнення, з посиланням на положення статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування».

Суди, дослідивши статут КП «ЛевЗа» та трудовий контракт від 30 березня 2015 року, правильно вказали, що єдиним засновником КП «ЛевЗа» є Михайлівська сільська рада, до функції якої, зокрема, віднесено призначення керівника підприємства та припинення трудових відносин з ним.

При цьому, суди зауважили, що позивач не оспорює своє призначення на посаду керівника, яке відбулось у такий же спосіб, як і звільнення.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_4 на те, що суди не надали оцінку тому, що 17 травня 2016 року він відкликав свої заяви про звільнення, є безпідставними.

Апеляційний суд правильно встановив, що 16 травня 2016 року позивач отримав рішення сільської ради від 13 травня 2016 року № 6, та тільки після цього - 17 травня 2016 року подав заяву про відкликання своїх заяв про звільнення та припинення контракту за згодою сторін, які вже не можна було відкликати, оскільки на їх підставі було прийнято відповідне рішення.

Доводи ОСОБА_4 про порушення судами норм процесуального права під час розгляду справи не є підставою для скасування чи зміни правильних по суті судових рішень судів попередніх інстанцій з одних лише формальних міркувань, оскільки не призвели до ухвалення незаконних рішень (частина друга статті 412 ЦПК України).

Таким чином, наведені доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Інших доводи, які б вказували на незаконність та необґрунтованість судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в незміненій при апеляційному перегляді частині без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 липня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк