Справа № 464/7217/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/790/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Мікуш Ю.Р.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.

секретар Бохонко Е.Р.

З участю: позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 09 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівської національної галереї мистецтв ім. Бориса Григоровича Возницького про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулась до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за вимушений прогул.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 2009 року працювала на посаді музейного доглядача картин у Львівській національній галереї мистецтв ім.Бориса Григоровича Возницького. 27 вересня 2017 року вона написала заяву про звільнення її з посади за угодою сторін. 29 вересня 2017 року позивач подала заяву щодо відкликання своєї попередньої заяви про звільнення з 27 вересня 2017 року за угодою сторін, мотивуючи написання такої чиненням психологічного тиску з боку керівництва. 05 жовтня 2017 року отримала поштове повідомлення з якого дізналась, що наказом Львівської національної галереї мистецтв імені ОСОБА_5 від 27.09.2017 № 346 її звільнено з займаної посади з 27 вересня 2017 року на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Вважає, що її звільнення з роботи є незаконним та проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки позивач не бажала звільнятись з роботи за угодою сторін, що підтверджується її заявою про відкликання заяви про звільнення. Просить скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді доглядача картин та стягнути середньомісячну заробітну плату за вимушений прогул.

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням, вважає його незаконним та необґрунтованим. Відмовляючи в позові, суд вважав доведеним факт причин звільнення на підставі п.1 ч.І ст.36 КЗпП України, однак такі твердження спростовуються матеріалами справи, оскільки заяви про звільнення вона не подавала, а в суді, як свідок, пояснила, що заява (як і заяви інших двох працівників) були написані під диктовку завідувача відділу кадрів ОСОБА_6 внаслідок здійсненого впродовж двох днів тиску залякувань та шантажу з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_4 та за відсутності її волевиявлення та всякої домовленості з генеральним директором ОСОБА_8 щодо звільнення з роботи. Стверджує, що суд повинен був врахувати, що нею не подано заяву про звільнення, а лише написано під тиском і у двотижневий строк відкликано за наслідками поданої 29.09.2017 року заяви. З цього випливає, що заява про звільнення має трактуватися як такою, що подана виключно з її ініціативи, а не за угодою сторін, а відтак до застосування підлягала ст.38 КЗпП України. Зазначає, що Закон не перешкоджає, щоб за погодженням сторін припинялися і трудові договори, укладені на невизначений строк. Працівник має право у будь-який час розірвати трудовий договір, попередивши про це власника за два тижні, а якщо працівник просить про звільнення до закінчення зазначеного двотижневого строку, власник має право погодитись на це, але в такому разі звільнення провадиться за ініціативою працівника, а не за погодженням сторін. Не зясувавши всіх обставин справи, суд з формальних міркувань вважає, що факт звільнення за угодою сторін є встановлений і доведений, хоча матеріали справи та її покази як свідка вказують на зворотнє. Не зясовано судом і обставини відсутності в день звільнення наказу, ознайомлення з ним, не отримання трудової книжки та не здійснення розрахунку при звільненні, а також чому після подання заяви про відкликання, відповідач не повідомив її про звільнення. Зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу про обставини правомірності звільнення за «угодою», які би спростовували позовні вимоги щодо відсутності будь-якої домовленості, а тому висновок суду про правильність дій роботодавця є помилковим. Ухвалюючи рішення, суд не врахував розяснення наданих у частині 2 п.8 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року №9, а також відсутність резолюції на заяві генерального директора, що не давало суду підстав дійти висновку, що звільнення відбулося за угодою сторін. Відтак неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи призвели до неправильного вирішення справи, тому просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_4, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 2009 року працювала на посаді доглядача картин Львівської національної галереї мистецтв ім. Бориса Григоровича Возницького. 27.09.2017 року позивач подала генеральному директору Львівської національної галереї мистецтв ім. Бориса Григоровича Возницького ОСОБА_8 заяву про звільнення її із займаної посади з 27 вересня 2017 року за згодою сторін, тобто по ст. 36. п.1 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпП ).

Наказом №346 від 27.09.2017 року Львівської національної галереї мистецтв ім. Бориса Григоровича Возницького позивач ОСОБА_2 звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП за угодою сторін. (а.с.29).

29 вересня 2017 року позивач ОСОБА_2 подала заяву на ім»я Генерального директора Львівської національної галереї мистецтв ім. Бориса Григоровича Возницького про відкликання своєї попередньої заяви про звільнення з 27 вересня 2017 року, оскільки така написана під психологічним тиском керівництва.

Відповідно до ст. 36 п.1 КЗпП у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Доводи апелянта про те, що вона через певний час передумала та 29 вересня 2017 року подала заяву про відкликання заяви від 27 вересня 2017 року не знайшли свого підтвердження, оскільки не було погодження сторони працедавця, який 27 вересня 2017 року видав наказ про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст.36 КЗпП.

Згідно правової позиції зазначеної в ухвалі Верховного Суду України від 15.10.2003 року справа № 6-1637 кс02, по справі № 6-1529 ск 08, ухвала Верховного Суду України від 01.10.2008 року анулювати домовленість про звільнення з роботи за угодою сторін можливо лише за взаємною згодою працедавця та працівника.

Такі ж роз»яснення надані пленумом Верховного Суду України у п.8 постанови №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що це було взаємне волевиявлення сторін по справі та визначення сторонами підстав припинення договору.

В суді апеляційної інстанції позивач не заперечила, що саме нею 27 вересня 2017 року була написана заява про звільнення її з посади доглядача картин Львівської національної галереї мистецтв ім. Бориса Григоровича Возницького. Заяву вона підписала особисто та поставила дату 27 вересня 2017 року.

Колегія суддів не вбачає підстав незаконного звільнення позивача з роботи при встановленні її волевиявлення на звільнення під час написання заяви та згоди на це сторони відповідача.

Відтак, не можна вважати, що після подання 29 вересня 2017 року заяви про відкликання попередньої заяви від 27 вересня 2017 року як такої що подана без взаємної згоди сторін вважається поданою на звільнення за власним бажанням із попередженням у двотижневий строк, оскільки у заяві про звільнення зазначалася підстава-за взаємною згодою сторін п.1 ст.36 КЗпП, яка була виконана відповідачем шляхом видачі Наказу про звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП.

Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, з»ясувавши обставини та причини, що стали підставою для написання позивачем ОСОБА_2 заяви про звільнення, колегія суддів не вбачає законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За змістом ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова вд 09 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку визначеному ст.ст. 389, 391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 21 червня 2018 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: О.Ф.Павлишин

ОСОБА_10