Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 314/5877/16-ц

провадження № 61-27969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - відділ по Орджонікідзевському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, служба у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_2,

третя особа за зустрічним позовом - орган опіки та піклування Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області,

представники третьої особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішенняВільнянського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року у складі судді Кіяшко В. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області

від 09 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_4, треті особи: відділ по Орджонікідзевському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, служба у справах дітей Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області, про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, відібрання дитини від батька.

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2010 року між сторонами було укладено шлюб. Від спільного подружнього життя мають сина

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Наприкінці весни 2016 року, відповідач самовільно забрав дитину з дитячого садка у м. Запоріжжі, який дитина відвідувала за місцем проживання матері, та з того часу утримує дитину у себе, за місцем свого мешкання у

селі Вільноандріївка Вільнянського району Запорізької області, при цьому перешкоджає їй як матері в спілкуванні з дитиною, що відображається на розвитку дитини, навчанні, лікуванні і відпочинок дитини організовуються батьком без її участі.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_2 та відібрати дитину від батька.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Вільнянської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 10 квітня 2010 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2016 року було розірвано. Від спільного подружнього життя мають сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу сторони мешкають окремо, малолітня дитина проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відібрано малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1,

від батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зобов'язавши ОСОБА_4 передати малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, матері дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що визначення місця проживання з матір'ю буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини.

17 березня 2017 рокуОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не взято до уваги те, що малолітня дитина фактично проживає з ним та знаходиться на його утриманні. Крім того, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про посилання на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, в якій вказано, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації, оскільки вказана декларація не є частиною національного законодавства. Відповідно до діючого законодавства України при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, що не було враховано під час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

21 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами установлено, що 10 квітня 2010 року між ОСОБА_4 та

ОСОБА_2 укладено шлюб.

Від шлюбу народився син - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня

2016 року шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з ОСОБА_4 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина.

Між сторонами виник спір з приводу місця проживання їх спільної дитини.

З лютого 2016 року малолітній ОСОБА_8 проживав разом із своєю матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1, де хлопчик відвідував дитячий садочок № 271 «Рушничок» АТ «Мотор Січ».

З кінця весни 2016 року малолітнього ОСОБА_8 відповідач самовільно забрав з дитячого садочка у м. Запоріжжі і з цього часу дитина проживає разом із своїм батьком ОСОБА_4 у с. Вільноандріївка Вільнянського району Запорізької області.

Відповідно до актів обстеження умов проживання було виявлено належні умови для проживання дитини за місцем проживання як матері, так і батька.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування щодо можливості розв'язання спору між батьками ОСОБА_2 і ОСОБА_4 про місце проживання малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, від 07 жовтня 2016 року № 01-15/0907, орган опіки просить врахувати Декларацію прав дитини, а також те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України передбачено, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створювати реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, встановив наявність однакових належних матеріально-побутових умов у матері і у батька для проживання дитини, їх позитивних характеристик, обґрунтовано вважав, що сторони можуть у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, що буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Разом з тим, в мотивувальній частині оскаржуваних рішень, суди попередніх інстанцій помилково послались на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, оскільки вказана декларація не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, у якій закладено принцип інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року.

Враховуючи те, що посилання на положення Декларації прав дитини, прийняту Асамблею ООН 20 листопада 1959 року, не впливає на правильність вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого 2017 року посилання на Декларацію прав дитини, прийняту Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваних рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 09 лютого

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило