Справа № 214/4639/18
2-н/214/599/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про відмову у видачі судового наказу

24 липня 2018 року м. Кривий Ріг

Суддя Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_1, розглянувши заяву ОСОБА_2 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду з вказаною заявою 20.07.2018, в якій просить суд стягнути з боржника ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сумі 2000 грн. до його повноліття.

В обґрунтування предявлених вимог посилалась на те, що в період перебування з ОСОБА_3 у шлюбі у них народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час дитина проживає разом з нею. ОСОБА_3 матеріально не допомагає, в звязку з чим, вона звернулася до суду.

Дослідивши матеріали справи, суддя приходить до висновку про необхідність відмовити у видачі судового наказу з таких підстав.

Згідно ч.1 ст.160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Згідно п.5 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано у разі, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не повязана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно п.3 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 167 ЦПК України за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу суд видає судовий наказ або постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу.

Виходячи з положень п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних та кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» № 14 від 23.12.2011, наявність спору про право, який є підставою для відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу, вирішується суддею в кожному конкретному випадку, виходячи з характеру та обґрунтованості заявленої матеріально-правової вимоги, документів, доданих до заяви. Наявність спору про право можна встановити відсутністю документів, що підтверджують наявність суб'єктивного права у заявника, його порушення або документів, що підтверджують виникнення права вимоги, з яких би вбачалось, що боржник заперечує, не визнає або оспорює свій обов'язок перед заявником; із доданих документів вбачається пропуск позовної давності. Така вимога може бути вирішена лише у позовному провадженні.

Як видно із змісту заяви про видачу судового наказу, заявник просить стягувати з ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 2000 грн.

Відповідно до ч.3 ст.184 СК України, той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Дана норма кореспондується з п. 5 ч. 1 ст. 161 ЦПК України в якій закріплено вимоги, за якими може бути видано судовий наказ.

Таким чином, із системного аналізу вказаних норм, суддя приходить до висновку, що законодавцем визначено чіткий розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який може стягуватися саме за судовим наказом, та складає 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте заявник просить стягнути з ОСОБА_3 аліменти в більшому розмірі ніж це передбаченого для вимог по судовому наказу, а саме не в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а в розмірі 2000 грн.

Зважаючи на те, що наказне провадження є спрощеним видом судового провадження у цивільному судочинстві, що не дає можливості боржникові в повному обсязі реалізувати свої права відповідно до ст.49 ЦПК України та надати відзив, а із заяви та поданих документів вбачається спір про право, та заявлено вимоги в більшому розмірі ніж, не передбачені ч. 1 ст. 161 ЦПК України та мають розглядатися в позовному провадженні, тому суддя вважає, що у видачі судового наказу слід відмовити.

Відповідно до ч.2 ст.101 ЦПК України, відмова у прийнятті заяви унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

На підставі ст.166 ЦПК України ОСОБА_2 розяснюється, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини 1 статті 165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник в цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному провадженні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.160-164, п.8 ч.1 ст.165,ст.ст.166-168,353-354 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_2 у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її підписання суддею безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст.ст.354, 355 ЦПК України). До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу ( п.15 Розділу ХII «Перехідні положення" ЦПК України ).

Суддя Хомініч С.В.