Справа № 361/1119/16-ц Головуючий у І інстанції Петришин Н. М.
Провадження № 22-ц/780/2799/18 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 42 25.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 липня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Гуля В.В.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та виділення ? частини незавершеного будівництвом житлового будинку, -

УСТАНОВИЛА:

у лютому 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 16 лютого 2002 року між ним та ОСОБА_4 зареєстрований шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3. У шлюбі народилось троє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_1 року - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року - донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 року - ОСОБА_7. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17.09.2015 року шлюб розірвано.

Під час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти розпочали будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1. Будівництво житлового будинку було завершено у 2007 році, під'єднано всі комунікації, але будинок не введений в експлуатацію. Відповідачка не визнає майнових прав позивача на будинок, не здійснює жодних дій для прийняття будинку в експлуатацію та його державної реєстрації.

У зв'язку з викладеним позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати незавершене будівництво спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя; виділити в натурі позивачу 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину незавершеного будівництва житлового будинку.

Після проведення судової будівельно-технічної експертизи позивач позовні вимоги уточнив та просив виділити йому в натурі 1/2 частину незавершеного будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, а саме: частину вітальні площею 9,4 м2, кухню площею 15,8 м2, санвузол площею 6,5 м2, житлове приміщення площею 15,7 м2, відповідно до 1 варіанту поділу житлового будинку та господарські будівлі ганок, гараж «В» та сарай «Г»; визнати за позивачем право власності на вказану частину житлового будинку; вбиральню «З», колонку «К», огорожу «N» та хвіртку з огорожею «N1» залишити у спільному користуванні.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити. Зокрема, серед доводів апеляційної скарги позивач зазначає про свою незгоду з висновком суду першої інстанції щодо неможливості поділу незавершеного будівництвом будинку у зв'язку із проведенням самочинного будівництва. На думку позивача, виходячи з положень статей 60,69, 70 сімейного кодексу України та ч. 3 ст. 368 ЦК України, незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток, що підтверджується також висновками Верховного Суду України. Вказує також, що будівництво спірного будинку з надвірними спорудами було розпочате ще у 2000 році на земельній ділянці площею 0,2400 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується довідкою Требухівської сільської ради від 11.09.2017 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до апеляційного суду 16 липня 2018 року, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки позивач не навів жодної правової підстави та не зазначив доказів правомірності забудови земельної ділянки. При цьому, позивачем не взято до уваги положення закону України «Про планування та забудову територій», відповідно до яких, будівництво житлових будинків повинно проводитись на підставі проектної документації, дозволу на будівництво, а завершені будівництвом будинки, збудовані на підставі зазначених документів та дозволів, підлягають прийняттю в експлуатацію в установленому порядку. Крім того, позивачем суду не надано жодного документу, підтверджуючого право власності чи користування земельною ділянкою, на якій розміщено спірний будинок. Таким чином, вважає рішення законним, обґрунтованим, а апеляційну скаргу просив залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок збудований без відповідного дозволу, проектної документації, на земельній ділянці, яка не була відведена сторонам, що здійснювали будівництво, для цієї мети, отже, самочинно збудований будинок АДРЕСА_1 не може бути об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між сторонами.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі з 16.02.2002 року по 17.09.2015 року.

Із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1, виготовленого на замовлення ОСОБА_2 01.06.2016 року, видно, що за вказаною адресою знаходиться збудований самочинно житловий будинок, загальною площею 94,8 м.кв., та господарські будівлі і споруди, рік побудови - 2007. ( а.с. 49-53)

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 червня 2016 року по вищевказаній справі призначена судова будівельно-технічна експертиза, проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи №10285/16-43/8237/17-43 від 17.05.2017 року, будівельна готовність житлового будинку, враховуючи фактичну готовність конструктивних елементів, в тому числі опорядження їх поверхонь та обладнання в приміщеннях, станом на час проведення обстеження становить 98%. Загальна вартість будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 становить 578 026 (п'ятсот сімдесят вісім тисяч двадцять шість) гривень з яких: вартість житлового будинку становить 486 575 (чотириста вісімдесят шість тисяч п'ятсот сімдесят п'ять) гривень; вартість господарських споруд становить 91 451 (дев'яносто одна тисяча чотириста п'ятдесят одна) гривня. ( а.с. 75-93)

Висновком експертизи запропоновані варіанти поділу незавершеного будівництвом житлового будинку для влаштування ізольованих квартир.

Із довідки, виданої Требухівською сільською радою 11.09.2017 року, видно, що земельна ділянка, площею 0, 24 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, власником якої була покійна мати ОСОБА_9 (померла ІНФОРМАЦІЯ_4.), після смерті матері оброблялась донькою ОСОБА_3 ( а.с. 118).

Проте, до суду не надано доказів належності на праві власності даної земельної ділянки ОСОБА_9, й учасники справи пояснили, що земельна ділянка не була приватизована ОСОБА_9, а лише перебувала в її користуванні.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин 2, 3 статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Отже, здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

З огляду на вказане, суд першої інстанції зробив вірний висновок, що головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Такий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року в справі № 6-286цс15.

При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що при вирішенні спору суд першої інстанції повно встановив обставини, які мають значення для справи, правильно застосував норми матеріального права, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, враховуючи, що спірний незавершений будівництвом житловий будинок збудований без відповідного дозволу, проектної документації, на земельній ділянці, яка не була відведена сторонам, що здійснювали будівництво, для цієї мети, а тому не може бути предметом поділу між сторонами.

Доводів, які б свідчили про недодержання судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при ухваленні судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України апеляційний суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 30 липня 2018 року.

Головуючий

Судді: