Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 676/5862/15-ц

провадження № 61-6636св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Курило В. П., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Поліск»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року у складі судді Вдовичинського А. В. та на ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Купельського А. В., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Поліск» (далі - ТОВ «Поліск»), в якому просило в рахунок часткового погашення заборгованості за договором кредитної лінії від 19 серпня 2011 року № НКЛ-2007232 (далі - кредитний договір), укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Поліск» у розмірі 222 185,98 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлове приміщення - банкетний зал по АДРЕСА_1, загальною площею 277,9 кв. м, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Позовна заява мотивована тим, що 19 серпня 2011 року ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Поліск» уклали кредитний договір на суму 257 тис. грн зі строком повернення до 30 листопада року та сплатою 24,9 % річних.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 19 серпня 2011 року ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 уклали іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав ПАТ «Дельта Банк» в іпотеку вищезазначене нежитлове приміщення.

Відповідач умови кредитного договору не виконував, що призвело до утворення заборгованості в розмірі 222 185,98 грн, у зв'язку із чим у позивача як іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб обраний позивачем, а саме визнання за ним права власності на іпотечне майно, має реалізовуватися в позасудовому порядку, про що сторони домовилися виклавши ці обставини в іпотечному договорі.

Ухвалою апеляційного Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді заяви не допустив неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 27 жовтня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог банку в повному обсязі. Посилається на порушення судами норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що з моменту нотаріального посвідчення іпотечного договору, у разі невиконання позичальником умов кредитного договору, банк має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити вимоги, що випливають з кредитного договору, в тому числі шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано її матеріали з Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечення/відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з наступних підстав.

Суди встановили, що 19 серпня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Поліск» укладений договір кредитної лінії № НКЛ-2007232, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості 257 тис. грн зі сплатою 24,99 % річних та кінцевим терміном повернення - 18 серпня 2014 року.

01 грудня 2014 року між тими ж сторонами укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким текст договору викладено в новій редакції, зокрема, пунктом 1.1.1 встановлено, що надання кредиту здійснюється в сумі 257 тис. грн зі сплатою 24,99 % річних, з кінцевим терміном повернення до 30 листопада 2017 року.

З метою забезпечення зобов'язань ТОВ «Поліск» за кредитним договором, 19 серпня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку нежитлове приміщення - банкетний зал по АДРЕСА_1, загальною площею 277,9 кв. м.

01 грудня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_4 укладено договір № 1 про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 19 серпня 2011 року.

Пунктом 7.2 іпотечного договору від 19 серпня 2011 року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема за рішенням суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору: продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Згідно з пунктом 7.3 іпотечного договору іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати порядок стягнення на предмет іпотеки в межах пункту 7.2 цього договору.

ТОВ «Поліск» зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в зв'язку з чим станом на 14 серпня 2015 року заборгованість становила - 222 185,98 грн.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позичальник сплатив кошти в рахунок погашення як строкової так і простроченої заборгованості, станом на 26 квітня 2016 року заборгованість позичальника за кредитним договором складає 29 126,72 грн.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не убачала і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Всі доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк», які ґрунтуються на тому, що банк має право в разі порушення умов кредитного договору вимагати в судовому порядку визнання за ним права власності на майно, передане в іпотеку, не заслуговують на увагу і спростовуються встановленими судами вищенаведеними фактичними обставинами справи та положеннями законодавства.

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. П.Курило

В. І. Крат