Єдиний унікальний номер 233/919/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1052/2018
Головуючий у 1-ій інстанції Малінов О.С.
Доповідач Азевич В.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.,

суддів: Краснощокової Н.С., Тимченко О.О.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 233/919/16-ц за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (після зміни організаційно-правової форми Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк») до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії (суддя Малінов О.С., рішення ухвалено в приміщенні суду в м. Костянтинівка Донецької області, текст повного судового рішення складено 07 травня 2018 року),-

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 31 травня 2007 року між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір № HAH2GK01270052, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 92 700,00 доларів США на термін до 28 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та порядку, встановлених кредитним договором. В якості забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 31 травня 2007 року було укладено договір поруки № HAH2GK01270052. Позивач належним чином виконав своє зобов'язання за договором шляхом надання коштів відповідачу. В зв'язку з невиконанням умов договору належним чином, утворилася заборгованість станом на 08 лютого 2016 року, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 91 352,70 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 37 810,77 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 6 551,56 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 64 264,36 доларів США, у загальному розмірі 199 979,39 доларів США. Позивач просив достроково стягнути з відповідачів на його користь солідарно заборгованість за кредитним договором в розмірі 115 785,41 доларів США, що складається із заборгованості за кредитом - 91 352,70 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 24 432,71 доларів США, що в еквіваленті за курсом 25,91 відповідно до службового розпорядження НБУ від 08 лютого 2016 року складає 2 999 999,97 грн. та судові витрати.

В жовтні 2016 року відповідачами подано зустрічний позов про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити певні дії, в якому, посилаючись на порушення Банком під час укладання кредитного договору із ОСОБА_2 Закону України «Про захист прав споживачів», рішення Конституційного Суду України у справі №15-рп/2011 від 10.11.2011 року щодо поширення норм вказаного закону на кредитні правовідносини, просив: визнати недійсним кредитний договір № HAH2GK01270052 від 31.05.2007 року, укладений між Банком та ОСОБА_2, а також визнати недійсними, - як похідні від основного зобов'язання, - договір іпотеки квартири № НАН 2G 101270052 від 31.05.2007 року між Банком та ОСОБА_2, скасувавши заборону відчуження нерухомого майна, переданого у іпотеку - трикімнатної квартири АДРЕСА_1, та визнати недійсним договір поруки № НАН 2G 101270052 від 31.05.2007 року між Банком та ОСОБА_3 Також представником позивачів за зустрічним позовом було подана заява про застосування позовної давності до заявлених Банком вимог, оскільки вважав, що Банком пропущено строк звернення до суду зважуючи на те, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_2 здійснила 07.06.2012 року, а Банк звернувся до суду із позовом лише 23.02.2016 року.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2018 року в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити певні дії задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № НАН 2G К01270052 від 31.05.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 Визнано недійсним договір іпотеки квартири № НАН 2G 101270052 від 31.05.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю. за реєстровим номером 2624. Визнано недійсним договір поруки № НАН 2G К01270052 від 31.05.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 Скасовано заборону відчуження нерухомого майна: АДРЕСА_1, накладеної приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Н.Ю. та зареєстровано в реєстрі за № 2624. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1 600,00 грн.

На вказане судове рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» подана апеляційна скарга, в якій скаржник, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції керувався лише висновками економічної експертизи та не врахував інші докази у справі.

Зазначає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання по суті зустрічних позовних вимог дійшов висновку про задоволення позову, залишивши поза увагою клопотання ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, укладених між сторонами 31.05.2007 року, оскільки позивач з зустрічним позовом звернувся до суду тільки 23.02.2016 року. Кредитний договір укладено між сторонами ще у 2007 році, позичальник погодився з усіма умовами договору, отримав кредитні кошти та тривалий час сплачував кредитну заборгованість. На думку скаржника, ще в 2007 році позичальникові стало відомо про порушення його прав та інтересів, у зв'язку з чим, починається дія трьохрічного строку права звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів. Таким чином, строк позовної давності сплинув в 2010 році. Заяви про поновлення строку позовної давності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надано та не обґрунтовано те, що саме заважало протягом такого тривалого часу звернутися з позовом до суду.

Вважає посилання позивача за зустрічним позовом на те, що йому не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів не весь час дії договору. Крім того, судом не врахована правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-134цс15 від 02.12.2015 року, якою зазначено, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові проценті ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Окрім того, судом першої інстанції також не враховано, що на час укладання кредитного договору 31.05.2007 року, постанова правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року не набрала законної сили, тобто на час укладання договору, він відповідав усім вимогам діючого законодавства.

Вказує, що у висновку експерта сума щомісячного платежу не відповідає умовам кредитного договору та встановлена 1084.89 доларів США (розрахована від суми кредитного ліміту 92 700.00 доларів США) та 901.15 доларів США (розрахована від суми кредиту 77 000.00 доларів СЩА).

Представником відповідачів у справі ОСОБА_6 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк». Свою вимогу обґрунтовує тим, що строк виконання договору спливає 29.05.2030 року, тобто строк позовної давності відносно невиконання умов договору слід відраховувати саме від 29.05.2030 року. Щодо загальновідомого факту нестабільності курсів гривні до долара США зазначає, що в 2007 році жодної нестабільності курсів ще не було. Більш того, вимога щодо письмового попередження споживача про валютні ризики було вимогою тогочасного діючого законодавства. Проте, в ході судового розгляду первинним позивачем не заявлено, про недопустимість такого доказу як висновок судово-економічної експертизи, наявної в матеріалах справи тому заявляти про невідповідність розрахунків експерта не вірно.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника банку Захарова М.І. надійшла заява розглянути справу за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 подав клопотання з проханням відкласти розгляд справи, оскільки він знаходиться у відрядженні в м. Запоріжжя.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 також подали клопотання відкласти розгляд справи, оскільки представник відповідача знаходиться у черговій відпустці та має намір виїхати за кордон.

Проте дані клопотання не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із статтю 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд не може визнати причини неявки відповідачів і їх представника поважними, оскільки ними не були надані на підтвердження вказаних обставин відповідні документі.

Окрім того, попереднє судове засідання було відкладено також за клопотання відповідача ОСОБА_3 та представника відповідачів ОСОБА_6

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 31 травня 2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № HAH2GK01270052, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 92 700,00 доларів США на термін до 28 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення кредиту повинно відбуватися у сумі і в строки згідно графіку погашення кредиту - Додатку №1. Відповідно п. 7.1 Кредит надавався на придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1, тобто кредит було надано на споживчі цілі. У якості забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором між Банком та відповідачем ОСОБА_3 31 травня 2007 року було укладено договір поруки № HAH2GK01270052, згідно з умовами якого останній зобов'язався відповідати по зобов'язаннях ОСОБА_8 як солідарний боржник. Крім того, відповідно до п. 7.3. Кредитного договору забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Згідно висновку судової економічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса №15178 від 28.09.2017 року кредитний договір № HAH2GK01270052 від 31.05.2007 року та договір іпотеки квартири №HAH2GK01270052 від 31.05.2007 року не містять інформацію, передбачену вимогами законодавства України про захист прав споживачів, про сукупну вартість кредиту та абсолютне значення подорожчання кредиту із зазначенням послуг страхових компаній, нотаріусу, оцінщика, державного мита, пенсійного збору, комісійних банку за відкриття рахунку, ведення рахунку, валютно-обмінні операції та інше із зазначенням грошових сум, які мають бути витрачені споживачем при укладенні кредитного договору та інформацію про попередження споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. Розмір реальної відсоткової ставки - 13,88% річних (1,157% щомісячно) не відповідає розміру відсоткової ставки, зазначеної у п. 7.1 кредитного договору. У кредитному договорі та зокрема у графіку погашення кредиту (додаток «Графік») до кредитного договору не міститься інформація щодо абсолютного значення подорожчання кредиту (яке фактично становить 140 996,80 дол. США), не міститься інформація щодо платежів за надані супутні послуги, а також інформація щодо реальної процентної ставки, яка передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №168.

Ухвалюючи рішення про задоволення зустрічного позову та про відмову у позові банку, суд першої інстанції виходив з наступного.

Банком порушені вимоги ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки він перед укладанням кредитного договору письмово не повідомив позичальника ОСОБА_2 про кредитні умови, а саме: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяг; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Суд першої інстанції вважав, що представником Банку не доведені обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Щодо застосування строків позовної давності суд зазначив, що зважаючи на позицію представника Банку щодо аналогічного клопотання представника відповідачів за первісним позовом, а саме щодо строку позовної давності до вимог за спірним кредитним договором - до 29 травня 2030 року, тому суд вважав правильним розповсюдити цей самий строк і до вимог про визнання недійсним кредитного договору, тобто на весь період його безпосередньої дії. Вказану обставини суд узяв як підставу для відмови у задоволенні клопотання представника Банку щодо спливу строку позовної давності до зустрічних позовних вимог.

Також суд вказав, що позбавлений можливості визначити суму, яку належить повернути кредитодавцю, оскільки розрахунок такої суми суду не надано, клопотання про залучення до справи із визначенням процесуального статусу ПАТ «Акцент-Банк», правонаступника за спірним кредитним договором та отримувача платежів у його погашення суду не надходило. Таким чином, на теперішній час також відсутні підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_2, а саме, на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Суд дійшов висновку, що підлягають визнанню недійсними договір іпотеки квартири № НАН 2G 101270052 від 31.05.2007 року, який було нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 2625 та договір поруки № НАН 2G К01270052 від 31.05.2007 року, оскільки вони є забезпеченням та мають похідний характер від основного зобов'язання.

З вказаними висновками суду першої інстанції не можна погодитися, з огляду на таке.

Зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (частина друга статті 509 ЦК України).

За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору.

Як визначено частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно частині 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Судом установлено та не оспорюється сторонами, що 31 травня 2007 року між Банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № HAH2GK01270052, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 92 700,00 доларів США на термін до 28 травня 2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 7.1 цього договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до п. п. 3.1, 3.2, 3.4, винагороди, розрахованої відповідно до п. п. 1.1, 1.7 цього договору.

Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до графіка погашення кредиту (Додаток №1). (а. с. 14 т. 1 та а. с. 26 зворот т. 2)

Відповідно до графіку погашення кредиту здійснюється щомісячними рівними платежами у розмірі 908,32 долара США. (а. с. 15 т. 1)

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про визнання кредитного договору недійсним, посилався на висновок судової економічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз №15178 від 28.09.2017 року згідно з яким, кредитний договір № HAH2GK01270052 від 31.05.2007 року та договір іпотеки квартири №HAH2GK01270052 від 31.05.2007 року не містять інформацію, передбачену вимогами законодавства України про захист прав споживачів. (а. с. 48 - 69 т. 2)

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Апеляційний суд відхиляє вказаний висновок, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Зазначаючи, що кредитний договір не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за № 541/13808, зокрема, щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, абсолютного значення подорожання кредиту, експерт не звернув уваги на те, що Правила набрали чинності 05.06.2007 року, тоді як кредитний договір було укладено 30.05.2007 року.

Щодо розміру процентної ставки - 10.08 річних (п. 2.3.1 кредитного договору), то з розрахунку заборгованості вбачається, що вона не змінювалася. (а. с. 4-6 т.1)

Розраховуючи розмір ануїтентного платежу, експерт виходив з припущень та залишив поза увагою, що щомісячний платіж складається з суми по кредиту (з врахуванням процентної ставки 10.08% річних, щомісячної комісії - 0,2%) - 754,32 + 154.00 = 908,32

Як встановлено частинами 1, 3 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 3, 5 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Невідповідність кредитного договору закону та підстав для визнання його недійсним апеляційним судом не встановлено.

Вказані обставини є підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Позивні вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що банк звернувся до суду з позовом 23.02.2016 року, тим самим банк реалізував своє право на встановлення строку для дострокового повернення кредиту відповідно до ст. ч. 2 ст. 1050 ЦК України, що також передбачено п. 9 договору поруки. (а. с. 2 т.1)

06.08.2015 року банк направляв позичальнику та поручителю повідомлення від 03.08.2015 року про дострокове погашення кредитної заборгованості у зв'язку з невиконання позичальником своїх зобов'язань відповідно до умов договору. У повідомлені банк звертав увагу на необхідність погашення простроченої заборгованості протягом 5 календарних днів з дня отримання цього повідомлення. (а. с. 8 - 9 т. 1)

Відповідно до розрахунку заборгованості останній платіж був внесений ОСОБА_2 02.07.2012 року. (а. с. 5 т. 1) Згідно п. 7 кредитного договору періодом сплаті є період з «01» по «05» число кожного місяця. (а. с. 14 т. 1)

Згідно п. 11 договору поруки № НАН2G101270052 від 30.05.2007 року, що укладений між банком та ОСОБА_3, цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором, що не можна вважати встановленням строку дії договору поруки.

Відповідно до п. 12 цього договору порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Тобто пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вказану правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16 та в інших.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 408/8040/12 у постанові від 13 червня 2018 року погодилась з таким висновком і не вбачає підстав для відступлення від нього.

Тобто, у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Проте, у даному випадку, у задоволені позову до поручителя слід відмовити у зв'язку з спливом загальної позовної давності. Останній платіж внесений позичальником 02.07.2012 року, а наступний термін платежу за договором був визначений до 05.08.2012 року (включно) - п. 7 кредитного договору (період з «01» по «05» число кожного місяця), який вона не здійснила, а тому з 06 серпня 2012 року несплачена заборгованість вважається простроченою. Банк звернувся до суду з позовом після спливу з цієї дати 3 років 6 місяців 17 днів та помилково вважав, що позовна давність починає спливати з 29.05.2027 року, тобто - до 29.05.2030 року. (а. с. 1 т.2 - пояснення)

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частинам 3 - 5 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідачі через свого представника подавали заяву про застосування строків позовної давності. (а. с. 103 - 105 т. 1) Як вже зазначалося, платіж внесений позичальником 02.07.2012 року. Банк не просив суд визнати поважними причини пропущення позовної давності.

Таким чином, позовні вимоги банку до поручителя задоволенню не підлягають.

Сума заборгованості частково підлягає стягненню з позичальника з врахуванням наступного.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявили відповідачі у своїй заяві від 13.01.2017 року.

Враховуючи загальну позовну давність та зміст позовних вимог банку, з ОСОБА_2 слід стягнути загальну суму заборгованості у розмірі 63 383,89 доларів США, яка складається з заборгованості по кредиту - 32 699,52 долара США та заборгованості по відсоткам - 30 684,37 доларів США.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як зазначено у абзаці 3 частини першій статті 6 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI, за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в абзацах 2 та 3 пункту 11 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив, що порядок сплати судового збору за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, у випадках та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК), передбачено в абзаці 2 частини першої статті 6 Закону № 3674-VI. У цьому випадку ціна позову визначається як в іноземній валюті, так і в національній валюті України відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день подання позову. Виходячи саме з такої ціни позову (в національній валюті), визначається розмір судового збору, що підлягає сплаті. Однак якщо день подання позову не співпадає з днем сплати судового збору (збір сплачено раніше), то останній визначається з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України саме на день сплати, а не на день подання позову. Аналогічним чином вирішується й питання сплати судового збору за подання апеляційних чи касаційних скарг у відповідних справах.

Днем сплати є 11.02.2016 року, курс долара відповідно до розпорядження НБУ - 25,94 грн. за 1 долар США, тому розмір судового збору за подання позову та апеляційної скарги на судове рішення складає 61 692,62 грн.

Отже апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 374, 376, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2018 року скасувати.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними договорів та зобов'язання вчинити дії відмовити.

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 31 травня 2007 року № HAH2GK01270052 у розмірі 63 383 ( шістдесят три тисячі триста вісімдесят три) долара США, 89 центів, яка складається з заборгованості по кредиту - 32 699,52 долара США та заборгованості по відсоткам - 30 684,37 доларів США, а також - витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги на судове рішення в розмірі 61 692 (шістдесят одну тисячу шістсот дев'яносто три) грн. 62 коп.

В іншій частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: В.Б. Азевич

Судді: Н.С. Краснощокова

О.О. Тимченко