ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - Соловей Г.В.,

за участю секретаря Момот Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

за участю відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Фастів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та виселення, за неможливістю спільного проживання, без надання іншого жилого приміщення,-

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та виселення, за неможливістю спільного проживання, без надання іншого жилого приміщення посилаючись на те, що вона з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі з 16.07.2014 року. Їй належить 3/4 частки квартири №15 житлового будинку №2 по вулиці Шкільній в с.Триліси Фастівського району Київської області інші 1/4 частини вказаної квартири належить відповідачу. Шлюб між ними розірвано. Відповідач проживає в даному будинку і сестиматично порушує правила співжиття, що робить неможливим її проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, квартира їй належить на праві власності, а відповідач має інше житло. Вважає, його виселення буде законним, обгрунтованим та справедливим.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14.05.2018 року дана справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін по справі в судове засідання.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, позивач пояснила суду, що відповідач являється її колишнім чоловіком, оскільки шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач надалі проживає у вищевказаній квартирі, та систематично вчиняє дії які призводять до неможливості проживання. Відповідач користується комунальними послугами але за них несплачує, неодноразово викликалися працівникі поліції. Квартиру надавали їй, але при приватизації вона зазначила і відповідача. Просить суд позовні вимоги задовольнити та виселети відповідача з вказаної квартири.

Відповідач позов не визнав, суду пояснив, що він має частку в даній квартирі і він там проживає. Працює в Києві та їде на роботу вранці, а приїзджає вечором. Позивач не надає доступу до газової плити і він змушений готувати їжу на електричній плиті. Позивака постійно створює сварки і хоче вижити його з житла. Поліцію викликав він так, як позивач вчиняла сварки. Позивачка надумано, необгрунтовано подала даний позов. Просить у його задоволенні відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, позивачу по справі належить 3/4 частини квартири №15 житлового будинку №2 по вул.Шкільній в с.Триліси Фастівського району, Київської області. Відповідачу ОСОБА_3 належить 1/4 частина даної квартири. Дані факти не заперечуються сторонами та встановлені рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 19 вересня 2016 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який 16 липня 2014 року розірвано. Відповідач зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно дост. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка зазначила підставу свого звернення систематичне порушення з боку відповідача правил співжиття.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 116 ЖК Української РСР передбачає, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями, тощо.

Під систематичністю необхідно розуміти скоєння двох і більше таких правопорушень. При цьому необхідно, щоб до винної особи попередньо були застосовані міри попередження суспільного впливу.

Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші в квартирах і на подвір'ї а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Перевіряючи доводи позивача про системність порушення з боку відповідача правил поведінки, судом встановлено, що позивач зверталася до ОСОБА_4 відділення поліції однак, після перевірки її заяви було встановлено про відсутність ознак кримінального правопорушення. Інших рішень, щодо відповідача ОСОБА_4 відділенням поліції Васильківського відділу поліції ГУ НП в Київській області про неправомірні дії з боку відповідача до позивача не приймалося.

Також, доказів які б підтверджували факти викладені в позовній заяві та поясненнях позивачки суду не надано.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи наведені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову з огляду на те що при розгляді даної справи по суті не знайшов свого підтвердження факт систематичного порушення правил співжиття та застосування у зв'язку з цим до відповідача заходів запобігання і громадського впливу з боку відповідних органів, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, які виявилися безрезультатними.

Керуючись ст. ст.4,12,13,76-82,258,259,263,265,268 ЦПК України, на підставі ст.41,47 Конституції України, ст. 383, 391 ЦК України, ст. 9, 109,156,116 ЖК України суд

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, прож.с.Триліси АДРЕСА_1, до ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 прож.с.Триліси АДРЕСА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном та виселення, за неможливістю спільного проживання, без надання іншого жилого приміщення відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Київської області протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 12.07.2018 року.

Головуючий суддя Г.В.Соловей