Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/8974/15-ц

провадження № 61-184св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Гаражно-будівельний кооператив «Авіатор», Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

треті особи: ОСОБА_5, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної реєстрації), Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року у складі судді Малинникова О. Ф. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рубан С. М., Музичко С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Гаражно-будівельного кооперативу «Авіатор» (далі - ГБК «Авіатор»), Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві), треті особи: ОСОБА_5, Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної реєстрації) (далі - Департамент з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА), Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» (далі - КП КМ БТІ), пpo визнання права власності на гаражний бокс.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 12 травня 2005 року між нею та ГБК «Авіатор» укладений договір НОМЕР_1, за умовами якого вона (замовник) доручає, а ГБК «Авіатор» (виконавець) зобов'язується побудувати гаражний бокс НОМЕР_1 у двохповерховому підземному гаражі за адресою: АДРЕСА_1, згідно із затвердженим проектом, і передати його замовнику. Замовник зобов'язується прийняти гаражний бокс і оплатити виконану роботу. Вона виконала умови договору, сплатила 76 560,00 грн пайового внеску на будівництво підземного гаражу та 1 100,00 грн вступного внеску.18 березня 2006 року між нею та ГБК «Авіатор» підписано акт прийому-передачі гаражного боксу, виданий членський квиток-перепустка, тобто вона фактично набула право власності на вказаний гаражний бокс. Разом із тим їй стало відомо, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2009 року право власності на вказаний гаражний бокс визнано за ОСОБА_5 За її апеляційною скаргою вказане судове рішення скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на гаражний бокс відмовлено.

Посилаючись на викладене, позивач, із урахуванням уточнених вимог, просила визнати за нею право власності на гаражний бокс НОМЕР_1 у двохповерховому підземному гаражі за адресою: АДРЕСА_1, який розташований у ГБК «Авіатор».

У березні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ГБК «Авіатор», Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві, треті особи: ОСОБА_4 та КП КМ БТІ, про визнання права власності на гаражний бокс.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02 грудня 2001 року між ним та ГБК «Авіатор» укладений договір № 75, за умовами якого він (замовник) доручає, а ГБК «Авіатор» (виконавець) зобов'язується побудувати гаражний бокс у двохповерховому підземному гаражі за адресою: АДРЕСА_1 згідно із затвердженим проектом, і передати його замовнику. Замовник зобов'язується прийняти гаражний бокс і оплатити виконану роботу. Вартість будівництва гаражного боксу згідно з пунктом 2.1 договору встановлена сторонами у розмірі 29 315 грн. Оскільки він повністю сплатив вступний та пайовий внески за будівництво гаражного боксу НОМЕР_1, сплачував додаткові цільові внески, необхідні для діяльності кооперативу, сплачував членські внески та прийнятий у члени кооперативу на підставі рішення загальних зборів членів кооперативу, що відповідно до статті 15 Закону України «Про власність»є підставою для набуття права власності на спірне майно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року у задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не довела, що вона набула право власності на гаражний бокс НОМЕР_1, розташований за адресою: АДРЕСА_1, сплативши, як член ГБК «Авіатор», пайовий внесок. Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив із обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року, а також відсутності доказів прийняття двоповерхового підземного гаражу за адресою: АДРЕСА_1, в експлуатацію.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив з того, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

У грудні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року, в якій просив скасувати зазначенні судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказував на те, що позивач жодних пояснень ревізійній комісії під час її проведення не надавала. Крім того, в суді першої й апеляційної інстанцій неодноразово заявлялися клопотання про неможливість розгляду справи без участі представника ГБК «Авіатор». ОСОБА_4 виконані всі умови договору, внесені грошові кошти у розмірі 77 660,00 грн, проте документи для оформлення права власності на гаражний бокс позивачу до цього часу передано не було.

Також не погоджуючись із судовими рішеннями, у грудні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати зазначенні судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_5 та про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що згідно з квитанцією від 25 березня 2013 року № 33-103К ОСОБА_5 сплатив на користь ГБК «Авіатор» цільовий внесок у розмірі 8 000,00 грн. Крім того, відповідно до Закону України «Про кооперацію» та Статуту ГБК «Авіатор» був прийнятий у члени кооператива рішенням загальних зборів членів кооператива. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року не має для цієї справи преюдиційного значення, оскільки апеляційна інстанція розглянула справу без його участі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2018 року відкрито провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційні скарги.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 лютого 2009 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ГБК «Авіатор» про визнання права власності відмовлено. Підставою для відмови у задоволенні позову, поряд із тим, що вказане судове рішення стосувалось прав та законних інтересів ОСОБА_4, слугувало також те, що матеріали справи не містили доказів прийняття позивача в члени ГБК «Авіатор», повної сплати ним пайових внесків, передачі йому гаражного боксу у користування, а також доказів прийняття двоповерхового підземного гаража за адресою: вул. Андрющенка,4в у м. Києві, в експлуатацію.

Належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини ОСОБА_5 не надано і при розгляді цього позову. У справі відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що ОСОБА_5 був членом ГБК «Авіатор» на момент укладення договору від 02 грудня 2001 року.

Крім того, ОСОБА_5 в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання права власності на гаражний бокс НОМЕР_1 не надано доказів переходу права власності від ОСОБА_8, яка повністю сплатила вступний внесок та пай за гаражний бокс другої черги, що закріплений за нею загальними зборами ГБК «Авіатор» від 01 грудня 2006 року, до ОСОБА_5

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 уклала з ГБК «Авіатор» в особі голови правління ОСОБА_9 договір від 12 травня 2005 року НОМЕР_1, за умовами якого вона доручила, а ГБК «Авіатор» зобов'язався побудувати гаражний бокс НОМЕР_1 у двохповерховому підземному гаражі за адресою: АДРЕСА_1. Загальна вартість гаражного боксу становить 76 560,00 грн. + 1100,00 грн.

Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера від 12 травня 2005 року, від ОСОБА_4 прийнято ГБК «Авіатор» безповоротний вступний внесок у розмірі 1 100,00 грн та пайовий внесок на будівництво підземного гаража в сумі 76 560,00 грн.18 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ГБК «Авіатор» в особі голови правління ОСОБА_9 підписано акт прийому-передачі гаражного боксу НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2.4 Статуту ГБК «Авіатор» громадяни вважаються прийнятими в діючий кооператив «Авіатор» рішенням загальних зборів членів кооперативу про зарахування до кооперативу, або уповноважених.

Проте матеріали справи не містять належних доказів, що ОСОБА_4 прийнято в члени ГБК «Авіатор», а надана нею перепустка НОМЕР_1 на право зберігання автотранспорту в боксі НОМЕР_1 не є таким доказом.

За змістом статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

За таких обставин правильним є висновок місцевого суду, із яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд, про недоведеність та необґрунтованість заявлених позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Вказаний висновок суду у взаємозв'язку з установленими судом вищевказаними обставинами відповідає одному з основних завдань цивільного судочинства, регламентованому статтею 1 ЦПК України 2004 року, - справедливому розгляду і вирішенню цивільних справ.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Помилковими є доводи касаційних скарг про те, що суди в достатньому обсязі не визначилися із характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка їх регулює, оскільки, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Висновки судів по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачами належним чином.

Всі доводи касаційних скарг представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 є ідентичними доводам їхніх апеляційних скарг, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку.

Твердження представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 про те, що рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 листопада 2014 року не має для цієї справи преюдиційного значення, оскільки апеляційна інстанція розглянула справу без його участі, є безпідставними, оскільки до повноважень Верховного Суду не входить надання оцінки порядку розгляду іншої справи.

У відповідності до частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що суди першої й апеляційної інстанції забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг зводяться до переоцінки доказів, що у відповідності до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, арішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г. І.Усик