АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 525/1342/17 Номер провадження 22-ц/786/1666/18Головуючий у 1-й інстанції Ячало Ю. І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С., при секретарі: Діхтяр Т.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 травня 2018 року (прийняте суддею Ячало Ю.І., повний текст судового рішення виготовлено 14 травня 2018 року) у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 01 жовтня 2011 року по 16 листопада 2015 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання сторонами по справі з метою ведення спільного господарства придбане майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями, який розташований за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, що складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д»; ліжко двоспальне; шафа; комод; трюмо; стільці кухонні; холодильник «Indesit»; газова плита «Mora»; витяжка «Янтар»; кухонні меблі; насос «Водолій»; фотоапарат «Nikon L810»; дитяче ліжко з матрацом. Позивач оцінює вартість майна придбаного у шлюбі у суму 40600,00 гривень. Також позивач зазначила, що після розірвання шлюбу вона не може знайти компромісу щодо розподілу спільного майна подружжя, оскільки спільне будинковолодіння зареєстровано на відповідача. Крім того вказує, що відповідач вивіз зазначені у позовній заяві речі та позбавив її можливості користуватися ними, які є обєктом прав спільної сумісної власності подружжя. В звязку з чим, просила суд: визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, який розташовані за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області та припинити на нього право власності відповідача ОСОБА_3; стягнути на свою користь із відповідача ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 2200,00 гривень, що становлять різницю вартості майна, яке розподілено між сторонами та стягнути судові витрати.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 травня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, що складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д».

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права власності ОСОБА_3 щодо житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, відмовлено.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в сумі 2200,00 гривень відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зданим рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 та подала на нього апеляційну скаргу, в якій прохає рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 травня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої є незаконним, необґрунтованим, та таким що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом неповно зясовано та обставин справи, що мають значення для справи. Крім того, вважає, що судом недотримано принципу змагальності сторін.

Зокрема апелянт вказує на те, що судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення не взято до уваги звіт про оцінку майна, щодо житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області від 30.11.2017 року, який проведений оцінювачем ОСОБА_4. Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що окрім житлового будинку сторонами по справі було набуте в шлюбі також і інше майно, згідно переліку вказаному у позовній заяві.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк від відповідача не надходив.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13 ст.7 ЦПК України, та ч.1 ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та мотиви апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України,суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 01 жовтня 2011 року по 16 листопада 2015 року, шлюб розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 14 (а.с.7-8), після розірвання шлюбу прізвище позивачки «Владимирська».

В період зареєстрованого шлюбу, а саме 26 грудня 2012 року, відповідач ОСОБА_3 набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, що складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д», на підставі договору купівлі-продажу від 26 грудня 2012 року серія ВТВ № 968923 (а.с.11). Право власності зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 26.12.2012 року (а.с.12). Відповідно до пункту 2 договору купівлі-продажу продаж вчинено за 10000,00 (десять тисяч) гривень.

Згідно звіту про оцінку житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, складеного СПД ОСОБА_4, вартість останнього складає 18100 грн.

Відповідно до наданих позивачем письмових доказів, в період шлюбу сторонами було придбано холодильник «Індезіт» 2014 року вартістю 2482 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок з господарським будівлями, що розміщений за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, та припинення на даний житловий будинок права відповідача, підлягають до часткового задоволення, а тому визнав за позивачем 1/2 ідеальну частку в цьому майні без його реального поділу. При цьому суд зазначив, що підстав для припинення права власності відповідача на даний житловий будинок відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог в цій частині суд відмовив.

Разом з цим, місцевий суд зазначив, що стороною позивача не надано доказів по справі, які дають змогу визначити обсяг та дійсну вартість майна подружжя на час розгляду справи в суді, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення на користь позивача грошових коштів в сумі 2200,00 гривень, з огляду на те, що розрахунок даної суми коштів здійснювався з урахування того, що дійсна вартість спільного майна подружжя становить 20300,00 гривень, що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому у задоволенні даної вимоги по справі слід відмовити.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно до ст.69 ч. 1 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак спільне майно подружжя, за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з врахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.

Відповідно до п.п.22,25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховується також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї.

З аналізу вказаних вище норм матеріального закону слідує, що згідно загальних правил змагальності цивільного процесу предметом доказування в справах про поділ спільного майна подружжя, є: наявність спільного майна з конкретно визначеними ознаками взагалі і на час розгляду справи, його вартість, час його придбання і джерело коштів.

З наданих позивачем доказів вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями придбано сторонами під час шлюбу. Відповідач не надав суду жодного доказу, який доводить, що зазначений вище будинок з господарськими будівлями був придбаний за кошти, які належить до особистої приватної власності відповідача ОСОБА_3, а тому житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області, що складається в цілому з житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 49,4 кв.м, житловою площею 22,1 кв.м, літня кухня літ. «Б», сараї літ. «В», «Г», «Д», є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Із наданих матеріалів справи вбачається, що сторони по справі не досягли згоди та не подали до суду відповідних доказів, які визначають дійсну вартість житлового будинку з господарськими спорудами.

Мотиви суду щодо неналежності, як доказу звіту про оцінку майна, на думку колегії суддів, виходячи з положень параграфу 1 глави 5 ЦПК України, які ґрунтуються на позиції сторін та оцінці всіх наданих доказів в цілому, є обґрунтованими, та не спростовуються доводами апелянта, які не підлягають врахуванню.

Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зіст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Так, згідно розяснень, які містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано що, вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, пятої статті 71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

За таких обставин та наявних у справі доказів, колегія суддів вважає, що оскільки спірне майно, а саме: житловий будинок з господарським будівлями, що розміщений за адресою: вулиця Першотравнева, 38, село Матяшівка Великобагачанського району Полтавської області вважається неподільною річчю, а також враховуючи той факт, що сторони не дійшли згоди з приводу розміру компенсації на користь іншого і така компенсація не вносилась на депозитний рахунок суду, а тому суд першої інстанції правильно визнав за позивачем 1/2 ідеальну частку в цьому майні без його реального поділу, та обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог щодо припинення права власності відповідача на даний житловий будинок.

Також, з наданих матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 звертаючись до суду з даним позовом вказувала, що за час спільного з відповідачем проживання ними було придбано наступне майно: ліжко двоспальне; шафа; комод; трюмо; стільці кухонні; холодильник «Indesit»; газова плита «Mora»; витяжка «Янтар»; кухонні меблі; насос «Водолій»; фотоапарат «Nikon L810»; дитяче ліжко з матрацом, вартість якого позивач оцінила у 22650 грн.

Однак, на час розгляду справи відсутнє погодження між позивачем та відповідачем, як про обсяг спільного майна подружжя так і про його дійсну вартість.

Так, згідно наданих позивачем відповідних письмових доказів (а.с. 56-85) вбачається, що тільки договір купівлі-продажу від 26.01.2014 року доводить те, що холодильник «Indesit» (7 пункт переліку спільних речей) придбаний позивачкою по справі в період шлюбу та відноситься до обєктів спільної сумісної власності подружжя (а.с. 72).

Щодо інших речей визначеного в позовній заяві переліку, то позивачем не надано жодних належних доказів по справі, які вказують на те, що дані речі належать позивачеві, або відповідачеві та придбані в період перебування позивача і відповідача у шлюбних відносинах. Позивачем по справі не надано також письмових доказів, які б підтверджували місцезнаходження вказаних речей, або підтверджували факт привласнення чи відчуження їх відповідачем після припинення сторонами шлюбу. Показання свідків з даного приводу, на думку колегії суддів, правильно судом першої інстанції оцінено критично, оскільки вони мають субєктивний характер, та зважаючи на відсутність письмових підтверджень та статус свідків, мають характер припущень.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що стороною позивача не надано доказів по справі, які дають змогу визначити обсяг нажитого сторонами майна та його дійсну вартість на час розгляду справи в суді, а тому прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення на користь позивача грошових коштів в сумі 2200,00 гривень, з огляду на те, що розрахунок даної суми коштів здійснювався з урахування обсягу сумісного майна подружжя та його вартості, які не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, а тому у задоволенні даної вимоги по справі відмовив.

У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що місцевий суд правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи та наданих сторонами доказів.

Так, наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 31 липня 2018 року.

Головуючий суддя: /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5 /підпис/ ОСОБА_6

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: