Провадження № 2/752/220/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30.07.2018 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Павлюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

у грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просив встановити обсяг спільно нажитого майна подружжя, наявного на час розгляду справи в суді; вирішити спір про поділ майна в натурі після встановлення обсягу спільно нажитого майна.

В подальшому позивачем уточнено позовні вимоги. У поданій позовній заяві в редакції від 29.12.2015 року, позивач ОСОБА_1 просив суд:

-визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі ? від жилої та ? від загальної площі;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, у розмірі ? частини від загальної площі;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, що розташована на території с. Мар'янівка Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області, у розмірі ? частини від загальної площі;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Land Rover Defender», д.н.з. НОМЕР_4;

-визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_3.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про те, що у період з 04.07.1998 року по 25.11.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у власність подружжям набуто наступне майно: квартиру АДРЕСА_1; житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, і земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2; автомобіль марки «Land Rover Defender», д.н.з. НОМЕР_4; автомобіль марки «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_3. Оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 згоди щодо поділу вказаного майна у добровільному порядку не досягнуто, позивач звернувся до суду з даним позовом.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, зазначив про те, що шлюбний договір, укладений 03.11.2015 року між сторонами, є нікчемним.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач посилається на укладення 03.11.2015 року між сторонами шлюбного договору, відповідно до якого встановлено правовий режим об'єктів нерухомого майна, що є предметом спору. Так, за умовами договору, сторони дійшли згоди про те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2; житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, є особистою власністю ОСОБА_1 Все інше майно та грошові кошти, що не були визначені окремо умовами шлюбного договору, є особистою приватною власністю того з подружжя, хто володіє, користується, розпоряджається таким майном на момент укладення договору. Також, згідно умов договору, з 03.11.2015 року припинено право спільної сумісної власності подружжя на майно та грошові кошти.

Заслухавши пояснення та заперечення учасників справи, суд надходить до наступних висновків.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що у період з 04.07.1998 року по 25.11.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25.11.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 7).

20.04.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б., за умовами якого ОСОБА_1 набуто у власність житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Крім того, 20.04.2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Леончук І.Б., за умовами якого ОСОБА_1 набуто у власність земельну ділянку, що розташована на території с. Мар'янівка Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області (а.с. 12-13).

25.07.2008 року за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_3, що стверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а.с. 14).

23.09.2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сень-Силкою І.В., за умовами якого ОСОБА_2 набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

04.02.2013 року за ОСОБА_1 зареєстровано транспортний засіб «Land Rover Defender» д.н.з. НОМЕР_4, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с. 14).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважає вказане майно спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, просить вирішити питання про поділ квартири АДРЕСА_1, житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними спорудами та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2, визнавши за ОСОБА_1 право власності на одну другу частину від загальної та житлової площі об'єктів нерухомого майна; крім того, просить визнати право власності на обидва транспортні засоби.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом також встановлено, що 03.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Олофінським О.В. (далі - Договір) (а.с. 69-70).

Вказаний Договір подружжям укладено у період перебування у зареєстрованому шлюбі.

Згідно п.1.1 Договору, цим Договором подружжя визначило правовий статус майна, право власності на яке виникло у період перебування у зареєстрованому шлюбі, з урахуванням ст.ст. 57, 61, 97 Сімейного кодексу України , та особистого вкладу кожного із подружжя у придбання такого майна.

У п. 2.2.1 Договору, сторони дійшли згоди про те, що особистою приватною власністю ОСОБА_2 є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 163,9 кв.м., жилою площею 80 кв.м.

Відповідно до п. 2.2.2 Договору, сторони дійшли згоди про те, що особистою приватною власністю ОСОБА_1 є житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними спорудами, площею 274,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2, а також земельна ділянка, площею 0,32 га, що розташована на території с. Мар'янівка Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області.

Все інше майно та грошові кошти, не визначене окремо Договором є особистою приватною власністю того з подружжя, хто володіє, користується та розпоряджається таким майном на момент укладення договору (п. 2.2 Договору).

У п. 2.3. Договору, сторони погодили, що на зазначені у п.п. 2.2, 2.2.1 та 2.2.2 Договору об'єкти особистої приватної власності за будь-яких обставин не поширюються положення Глави 8 Сімейного кодексу України, в тому числі ст.ст. 60, 61 Сімейного кодексу України.

Відповідно до п. 5.1 Договір набуває чинності з моменту нотаріального посвідчення, а за змістом п. 2.1 після набрання чинності Договором, право спільної сумісної власності на майно та грошові кошти припиняється.

Таким чином, право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказані вище об'єкти нерухомого майна припинено з моменту нотаріального посвідчення шлюбного договору, тобто з 03 листопада 2015 року.

Отже, укладенням вказаного Договору, сторони договору - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначили правовий режим об'єктів нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 163,9 кв.м., жилою площею 80 кв.м., та житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними спорудами, площею 274,2 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_2, а також земельна ділянка, площею 0,32 га, що розташована на території с. Мар'янівка Мар'янівської сільської ради Васильківського району Київської області.

Спірні об'єкти рухомого майна - транспортні засоби «BMW X6» д.н.з. НОМЕР_3 та «Land Rover Defender» д.н.з. НОМЕР_4, не увійшли в перелік майна, визначеного Договором від 03.11.2015 року, а відтак згідно п.п. 2.2 Договору, є особистою приватною власністю ОСОБА_1, як особи, яка володіла, користувалась та розпоряджалась вказаним майном на момент укладення Договору.

Згідно статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Стаття 9 Сімейного кодексу України визначає, що подружжя, зокрема, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором) між подружжям, якщо така домовленість не суперечить вимогам цього Кодексу, іншим законам та моральним засадам суспільства.

За змістом ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Частиною третьою статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих власні правила поведінки.

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом положень статей 6, 627 ЦК України принцип свободи договору є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом і сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо:існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства;заборона випливає із змісту акта законодавства;така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Аналіз вище викладених норм свідчить про те, що поділ майна здійснюється за взаємною згодою співвласників спільного сумісного майна подружжя, тобто дружини та чоловіка, а частка у спільному сумісному майна може бути визначена за домовленістю між дружиною та чоловіком, як співвласниками або шлюбним договором.

Укладаючи шлюбний договір, 03.11.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визначили правовий режим спільного сумісного майна. Позивач ОСОБА_1, підписуючи договір, погодився з його умовами.

При цьому, суд не погоджується з доводами позивача про нікчемність шлюбного договору від 03.11.2015 року, виходячи з наступного.

Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2017 року, постановленим у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Олофінський О.В., про визнання недійсним шлюбного договору від 03.11.2015 року в частині, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним п. 2.2.1 і ч.ч. 1,2 п. 2.2.2. шлюбного договору, укладеного 03.11.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 101-108).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.12.2017 року, залишеним без змін постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 04.04.2018 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.09.2017 року скасовано, постановлено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним шлюбного договору від 03.11.2017 року в частині. (а.с. 119 - 127)

Суди апеляційної та касаційної інстанцій дійшли висновку про те, що за формою і змістом шлюбний договір відповідає діючому законодавству, укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, не містить ніяких положень, що суперечили б закону, нотаріусом роз'яснено правові наслідки його укладення про що сторони засвідчили своїм особистим підписом без застережень.

Враховуючи викладене вище, приймаючи до уваги, що сторонами спору укладенням шлюбного договору 03.11.2015 року визначено правовий режим майна, яке було придбано у шлюбі та мало статус спільної сумісної власності, суд надходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для здійснення розподілу такого майна судом, а відтак у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Крім того, в поряду ст. 158 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.01.2016 року.

Керуючись статтями 3, 4, 10, 13, 76-82, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, 272 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2016 року про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - скасувати.

Арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1, зняти.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 10 серпня 2018 року.

Суддя: