Провадження № 22-ц/783/3601/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря -Брикайло М.В.,

з участю - представника апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Кирилюка А.І., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював та у якому просить стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по тілу кредиту у розмірі 42 546, 83 CHF, що станом на 14.06.2016 року згідно курсу НБУ становить 1 085 795, 11 грн.; заборгованість по нарахованим та не сплаченим відсоткам у розмірі 2 481, 37 CHF, що станом на 09.03.2016 року згідно з курсом НБУ становить 63 324, 57 грн. та пеню за несвоєчасне повернення суми кредиту у розмірі 252 614, 14 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 01.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № МL-601/3/2008. Згідно з кредитним договором та на підставі кредитної заявки від 01.02.2008 року видано кредит у розмірі 50 750 CHF. 28.08.2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу портфелю № б/н. Відповідно до даного договору ПАТ «ОТП Банк» відступив, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняв на себе право вимоги по зобов'язанняхза кредитним договором № МL-601/3/2008 від 01.02.2008 року. Відповідач ОСОБА_5, в свою чергу, зобов'язалась прийняти, належним чином використовувати та повернути банку вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити плату за користування кредитом. 01.02.2008 року в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 по кредитному договору було укладено договір поруки № SR-601/3/2008 між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 Відповідно до п. 1.1. ст. 1 даного договору поруки ОСОБА_4 прийняв на себе зобов'язання відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_5 свого зобов'язання перед банком по кредитному договору в повному обсязі таких зобов'язань. Пунктом 1.2 договору поруки передбачено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідають перед банком як солідарні боржники. У випадку невиконання ОСОБА_5 боргових зобов'язань перед банком за кредитним договором, позивач має право звернутись до ОСОБА_4 з вимогою про виконання боргових зобов'язань у повному обсязі чи в частині. В забезпечення своєчасного виконання зобов'язань за кредитним договором, а також будь-яким можливим збільшенням основного зобов'язання, між позивачем та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 був укладений договір іпотеки № РМL-601/3/2008 від 01.02.2008 року. Згідно умов договору іпотеки відповідач передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. В порушення зазначених вище умов кредитного договору, ОСОБА_5 не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачені відсотки, у зв'язку із чим у неї утворилась заборгованість. Просить суд позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2017 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Ухвалено стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № МL-601/3/2008 від 01.02.2008 року у розмірі 42 546, 83 CHF, що станом на 14.06.2016 року, згідно курсу НБУ, становить 1 085 795, 11 грн.; заборгованість по нарахованим та не сплаченим відсоткам у розмірі 2 481, 37 CHF, що станом на 09.03.2016 року, згідно з курсом НБУ, становить 63 324, 57 грн. та пеню за несвоєчасне повернення суми кредиту у розмірі 100 000 грн. 00 коп.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2017 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що в забезпечення виконання кредитного договору 01 лютого 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки, на підставі якого останній, як поручитель зобов'язувався в разі невиконання відповідачем ОСОБА_5 своїх зобов'язань, що витікають з Кредитного договору, погасити заборгованість по кредитному договору, нараховані відсотки, штраф та пеню. Посилаючись на приписи ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України мотивує апеляційну скаргу також і тим, що перебіг шестимісячного строку для пред'явлення позивачем вимог до поручителя розпочався 15 листопада 2013 року та закінчився 15 травня 2013 року. У вказаний проміжок часу позивач з вимогою до поручителя не звернувся, зокрема 15 листопада 2013 року датована позовна заява до майнових поручителів, в тому числі і майнового поручителя ОСОБА_4 Клопотання позивача про уточнення складу учасників, предмету та підстав позову від 30 жовтня 2014 року та прийняття судом таких уточнень до позовної заяви підтверджує те, що позивач вимог до ОСОБА_4 по договору поруки в період з 15 листопада 2013 року по 15 травня 2013 року не пред'явив. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що між ОТП Банк та відповідачем ОСОБА_5 02 лютого 2009 року був укладений додатковий договір № 1 до кредитного договору, згідно якого викладено графік погашення платежів у новій редакції. Поручитель ОСОБА_4 своєї згоди на зміну основного зобов'язання не давав і не мав наміру давати згоду, оскільки зміна графіку, збільшення відсоткової ставки збільшувала обсяг його відповідальності як фінансового поручителя, а відтак, на думку апелянта, порука припинилася.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2017 року скасувати в частині солідарного стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором № МL-601/3/2008 від 01.02.2008 року у розмірі 42 546, 83 CHF, що станом на 14.06.2016 року згідно курсу НБУ становить 1 085 795, 11 грн.; заборгованість по нарахованим та не сплаченим відсоткам у розмірі 2 481, 37 CHF, що станом на 09.03.2016 р. згідно з курсом НБУ становить 63 324, 57 грн. та пеню за несвоєчасне повернення суми кредиту у розмірі 100 000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних відмовити.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався лише чакстково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що прострочена заборгованість у відповідача ОСОБА_5 виникла 07.03.2013 року у розмірі 118, 53 швейцарських франків. З цього часу починається перебіг позовної давності для вимог до боржника, та обраховування встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя на кожний місяць окремо для кожного чергового платежу. Враховуючи наведене, та беручи до уваги той факт, що шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України не сплив, договір поруки не може вважати припиненим, і тому відповідач ОСОБА_4 має нести солідарну відповідальність з ОСОБА_5 за невиконання умов кредитного договору.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № ML-601/3/2008 (т.1 а.с. 6-10).

01.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено додатковий договір № ML-601/3/2008/СHF та 01.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору (а.с. 11-12).

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 50 750 CHF з остаточною датою повернення 01.02.2023 року (п. 2 ч. 1 кредитного договору) та сплатою фіксованого відсотку 5, 99% річних (п. 3 ч. 1 кредитного договору).

Згідно п. 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, відповідач зобов'язаний сплатити банку пеню у розмірі 1% від несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Відповідно до п. 4.1.2 кредитного договору за прострочення виконання боргових зобов'язань понад 15 календарних днів відповідач крім пені, передбаченої п. 4.1.1 цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0, 01% від сум прострочених боргових зобов'язань, але не менше 25 грн.

Згідно п. 4.1.3 кредитного договору за прострочення боргових зобов'язань понад 30 календарних днів, відповідач крім пені та штрафу, передбачених пп. 4.1.1, 4.1.2 цього договору додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02% від суми прострочених боргових зобов'язань, але не менше 50 грн.

Відповідно до п. 1.9.1 кредитного договору банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання відповідачем та/або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та чи інших зобов'язань за цим договором чи іншими укладеними з банком договорами та/або умов документів забезпечення. При цьому зобов'язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання.

01.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № sr-601/3/2008.

14.10.2013 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» скерувало ОСОБА_4 та ОСОБА_5 досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, які 16.10.2013 року отримані боржниками (а.с. 19-28).

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошима, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ст. 530 ч.1 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншими актами цивільного судочинства.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно положень ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання.

У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 ЦК України).

Відповідно до матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_5 умов кредитного договору виникла заборгованість по кредиту, відсотках та пені. Представлені позивачем суду розрахунки їх нарахування, повністю відповідають умовам кредитного договору.

Будь-яких належних доказів на спростування розміру заборгованості відповідачами ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не представлено.

З позовом в суд про стягнення заборгованості позивач звернувся 21 листопада 2013 року.

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

У висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 05 червня 2013 року у справі № 6-43цс13, зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

У зв'язку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 ЦК України, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі). Головне, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

Вирішуючи питання про надання поручителем згоди на зміну зобов'язання, судами необхідна надаватися належна оцінка діям поручителя, які б свідчили про надання ним згоди на збільшення обсягу своєї відповідальності (позиція Верховного Суду України, викладена в постанові № 6-101цс14 від 22 жовтня 2014 року).

Тобто, випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни.

Таким чином, аналіз норми ч. 1 ст. 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

У справі, яка переглядається, колегією суддів встановлено, що додатковим договором № 1 до кредитного договору внесено без згоди поручителя зміни, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя, що не спростовано кредитором.

Так, згідно Графіку погашення заборгованості до кредитного договору № МL-601/3/2008 від 01.02.2008 року (Додатку № 1 до Договору) вбачається, що в період з 01.02.2008 року по 01.02.2023 року до сплати підлягала основна сума кредиту в сумі 50 750,00 CHF, та проценти в розмірі 51 032,55 CHF.

З даного графіку також вбачається, що в період з 02.02.2009 року по 01.02.2023 року до сплати підлягала основна сума кредиту в розмірі 49 440,63 CHF (50750,00 - 1309,37 = 49440,63) та відсотки в сумі 46421,75 CHF (51032,55 - 4610,80 = 46421,75).

З розрахунку заборгованості вбачається, що в період 01.02.2008 року по 01.02.2009 року боржником сплачено основного боргу в сумі 1265,98 CHF.

На 02.02.2009 року заборгованість по основному боргу становила 43,39 CHF.

З поданого розрахунку під час розгляду справи в суді першої інстанції на вказаний період заборгованості по відсотках не було (т. 2, а.с. 10-12).

Проте з Графіку погашення заборгованості до Додаткового договору № 1 від 02 лютого 2009 року до кредитного договору № МL-601/3/2008 від 01.02.2008 року (Додатку № 1 до Додаткового договору) вбачається, що в період з 02.02.2009 року по 01.02.2023 року до сплати підлягала основна сума кредиту в розмірі 49484,02 CHF (49440,63 +43,39 = 49484,02) та відсотки в сумі 47539,90 CHF.

З викладеного вбачається, що у зв'язку із укладенням додаткової угоди обсяг відповідальності поручителя збільшився на 1118,15 CHF(47539,90 -46421,75 = 1118,15).

Слід зазначити, що заборгованість по відсотках в сумі 2481,37 CHF виникла в період з 06.05.2013 року.

Таким чином, у справі, яка переглядається, порука припинилася, оскільки внаслідок укладення додаткової угоди до кредитного договору без згоди поручителя, закладені умови, що всупереч положенням ч. 1 ст. 559 ЦК України збільшують обсяг відповідальності поручителя.

Відповідно дост. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням приписів ст. 141 ЦПК України з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в користь ОСОБА_4 слід стягнути 1 892 грн. 55 коп. судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги.

Згідно п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно положень ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки частково рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне рішення в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_9 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № МL-601/3/2008 від 01.02.2008 року, укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5

В решті рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог закону і підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 квітня 2017 року в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_9 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № МL-601/3/2008 від 01.02.2008 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» у розмірі 42546,83 CHF, що станом на 14.06.2016 р. згідно курсу НБУ становить 1085795,11 грн.; заборгованість по нарахованим та не сплаченим відсоткам у розмірі 2481,37 CHF, що станом на 09.03.2016 р. згідно з курсом НБУ становить 63324,57 грн. та пеню за несвоєчасне повернення суми кредиту у розмірі 100 000 грн. 00 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ( місцезнаходження: 03618 м. Київ, вул. Фізкультури, д. 28 «Д», ідентифікаційний код: 36789421) в користь ОСОБА_4 (прож. АДРЕСА_2 «а» кв. 3, ІПН НОМЕР_1) 1892 грн. 55 коп. (одна тисяча вісімсот дев»яносто дві грн. 55 коп.) судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 серпня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.