Справа № 368/759/18
Провадження: № 2/368/387/18
Рішення

Іменем України

"11" липня 2018 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі:

Головуючий суддя - Закаблук О.В.

При секретарі судового засідання - Салій Я.С.

- з у частю учасників процесу:

Представник позивача - адвокат ОСОБА_1

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_2 до Кагарлицької міської ради Київської області про визнання права власності на нежитлові приміщення, суд, -

В С Т А Н О В И В :

31.05.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Кагарлицької міської ради Київської області про визнання права власності на нежитлові приміщення, в якій позивач просив суд винести рішення, на підставі якого:

- визнати за ним, - ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення позивача, що складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв.м., гаража під літ. а площею 22,2 кв.м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги позивач в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними обставинами та нормами права.

Рішенням 23 сесії 7 скликання Кагарлицької міської ради №233-22 від 30.03.2017 р. ОСОБА_2 (далі-Позивач) було надано в оренду земельну ділянку загальною площею 0,006 га в АДРЕСА_1 для розміщення двох зблокованих споруд строком на 1 рік.

На підставі вказаного рішення між Позивачем та Кагарлицькою міською радою 03.04.2017 р. було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого Позивачу було передано в оренду вищевказану земельну ділянку площею 0,006 га згідно Акта прийому- передачі від 03.04.2017 р.

Як визначено рішенням та договором оренди вказана земельна ділянка передана для розміщення двох зблокованих приміщень.

Відповідно до технічного паспорту від 24.07.2017 р. виготовленого ФОП ОСОБА_3 вказані зблоковані приміщення Позивача складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв. м.

Також, відповідно до технічного паспорту від 24.07.2017 р. вказані нежитлові приміщення побудовані в 1980 році.

Згідно ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відтак, як випливає із вищезазначеної статті, самочинним будівництвом може визнаватись лише об'єкт нерухомого майна. Тим не менш, слід зауважити, що право власності на деяке нерухоме майно (навіть якщо воно є таким за своїм правовим режимом) не може визнаватись в судовому порядку на підставі ст. 376 ЦПК України.

Роз'яснення кожної із ознак самочинного будівництва надане у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 № 6.

Зокрема, це стосується «допоміжних» (господарсько побутових) приміщень. Так, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 є приналежністю головної речі (будинку).

Проте, слід зазначити, що нежитлові приміщення Позивача, які складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв.м. не належать до будь-якого житлового будинку, оскільки є окремо стоячими будівлями, а тому їх не можна вважати приналежною річчю.

У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником таких нежитлових приміщень як самостійного права власності.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва Постановою КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведені в ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного Комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5, в якому зокрема роз'яснюється: по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинків (будівлі), що складається БТІ.

Відповідно до абз. 60 п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Об'єкти, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року №449, встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, де одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівні), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі і споруди до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримувати правовстановлюючі документі на будинок, споруди, навіть якщо їх споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

При проведенні технічної інвентаризації нежитлових приміщень Позивача самочинного будівництва не виявлено. Нежитлові приміщення побудовані до 5 серпня 1992 року, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна розділ З п. 3.2 не є самочинним будівництвом і не потребує введення в експлуатацію.

Відповідно до п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України 19.03.2013 року №95, прийняття в експлуатацію об'єктів, зазначених в п.1.1 розділу І цього Порядку (зокрема індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року) здійснюється безоплатно територіальними органами Держархбудінспекції України за результатами технічного обстеження цих об'єктів шляхом реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Отже, будинки та господарські споруди, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не підлягають прийняттю в експлуатацію. Згідно з п.3.1 цього Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних житлових будинків, садових будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Згідно з розділом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Таким чином, нежитлові приміщення Позивача, що складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв. м., не належать до самочинного будівництва, а тому є всі підстави для визнання за ним право власності на вищезгадане нерухоме майно.

За викладених обставин, враховуючи, що спірні нежитлові приміщення побудовані до 5 серпня 1992 року, відповідають наявним будівельним нормам і не потребують введення в експлуатацію, позовні вимоги Позивача про визнання права власності на це майно підлягають задоволенню.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

31.05.2018 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В.

11.06.2018 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження у справі, та призначено підготовче судове засідання на 26.07.2018 року.

22.06.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшов письмовий відзив відповідача на позовну заяву позивача, в якій відповідач вказує наступне:

У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області знаходиться справа № 368/759/18 за позовом ОСОБА_2 (далі - Позивач) до Кагарлицької міської ради (далі - Відповідач) про визнання права власності на нежитлові приміщення.

Рішенням XXII сесії VII скликання Кагарлицької міської ради № 233-22-ХХІІ-//ІІ від ЗО березня 2017 року «Про надання в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 ФОП ОСОБА_2.» дійсно було надано в оренду ФОП ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,006 га в АДРЕСА_1 для розміщення двох зблокованих тимчасових споруд (торгівельні павільйони), строком на 1 (один) рік.

На підставі вищезазначеного рішення між Кагарлицькою міською радою та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки (далі - Договір) від 03 квітня 2017 року та зареєстровано у книзі записів державної реєстрації догорів оренди землі за № 134.

Пунктом 1 Договору передбачено, що земельна ділянка передається у строкове платне користування для розміщення двох зблокованих тимчасових споруд, яка знаходиться на території Кагарлицької міської ради в межах населеного пункту по АДРЕСА_1

Відповідно до пункту 3 Договору на земельній ділянці відсутні об'єкти нерухомого майна.

Згідно пункту 4 Договору земельна ділянка передається в оренду без об'єктів нерухомого майна.

Пунктом 14 Договору встановлено, що земельна ділянка передається в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

Водночас, зазначаємо, що ФОП ОСОБА_2 жодних робіт по облаштуванню будівель торгівлі до цього часу не проводив.

Отже, земельна ділянка згідно договору оренди земельної ділянки, укладеного між Кагарлицькою міською радою та ФОП ОСОБА_2, надавалася для розміщення, саме, двох зблокованих тимчасових споруд, які не можуть передаватись у власність, а не для розміщення нежитлових приміщень.

Посилання Позивача на ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та, зокрема, на лист Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23 березня 1999 року № 12/5-126 «Щодо оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію» в якому роз'яснюється: «...По об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття Урядом України документу, яким встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним з документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації (до врегулювання цього питання законодавчими на нормативними актами)» є хибним, у зв'язку з тим, що у вищезазначеному листі є посилання на постанову КМУ від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення», яка втратила чинність.

У своїй позовній заяві Позивач зазначає, що відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мережі затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України від 19.03.2013 року № 95 документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Посилання на даний наказ є необгрунтованим, адже він втратив чинність.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частина 3 статті 376 ЦК України передбачає, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Норми вищезазначеної статті також роз'яснюються у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)».

Відповідач вважає, що суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому, суду необхідно з'ясувати, чи звертався Позивач до компетентних органів з питанням узаконення будівництва, та чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 2, 5 - 12, 18 - 19, 23, 42 - 43, 48, 120, 178 ЦПК України, відповідач просив суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Кагарлицької міської ради про визнання права власності на нежитлові приміщення відмовити повністю.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 26.06.2016 року, позивач ОСОБА_2 не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, з»явивися його представник, - адвокат ОСОБА_1

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 26.06.2018 року, представник позивача ОСОБА_2, - адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, обгрунтовував свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви позивача, додаткових заяв та клопотань до суду не подава, вважав за можливе призначити справу до основного судового слухання.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 26.06.2018 року, представник відповідача, - Кагарлицької міської ради Київської області не з»явився, хоча повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Представник відповідача не надіслав на адресу суду заяву - клопотання про слухання справи у його відсутність, та не надіслав заяву - клопотання про відкладення розгляду справи.

По результатах проведеного підготовчого судового засідання без участі представника відповідача яке відбулося 26.06.2018 року, судом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено ухвалу про закриття підготовчого судового провадження та призначено справу до судового слухання на 12 год. 00 хв. 11.07.2018 року.

Підготовче судове засідання проведено без участі представника відповідача, так як суд не знайшов підстав, які чітко передбачені ч. 2 ст. 198 ЦПК України для відкладення розгляду справи.

В основне судове засідання, яке відбулося 11.07.2016 року, позивач ОСОБА_2 не з»явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, з»явивися його представник, - адвокат ОСОБА_1

В основному судовому засіданні, яке відбулося 11.07.2018 року, представник позивача ОСОБА_2, - адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, обгрунтовував свою позицію обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви позивача, в усній формі заперечував проти відзиву відповідача на позовну заяву, так як вважав, що він не обгрунтований та не грунтується на фактичних обставинах справи, а норми права, на які посилається відповідач у своєму відзиві, не можуть бути застосовані до даного спору з огляду на те, що на момент виникнення спірних правовідносин застосовувалися інші норми права, а тому вважає позицію відповідача юридично не вірною, хибною.

В основне судове засідання, яке відбулося 11.07.2018 року, представник відповідача, - Кагарлицької міської ради Київської області не з»явився, хоча повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, на адресу Кагарлицького районного суду від відповідача надійшла письмова заява, в якій відповіда просить суд слухати справу без участі його представника.

Суд не знайшов підстав для застосування положення ч. 2 ст. 223 ЦПК України, - відкладення розгляду справи, а тому на підставі ч. 3 ст. 223 ЦПК України провів основне судове засідання, по результатах якого приходить до наступного висновку.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, шляхом винесення судового рішення, як окремого процесчуального документу, обгрунтовуючи своє рішенн янаступним.

Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні, та застосування до них норм права.

Позивачем по справі є фізична особа, - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець село Ліщинка Кагарлицького району Київськоїх області, громадянин України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, виданий 21 грудня 1996 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, - далі, - Позивач.

Відповідачем по справі є юридична особа, - Кагарлицька міська рада Київської області, юридична адреса: 09201, Київська область, м. Кагарлик, вул. Героїв Небесної Сотні, 1, - далі, - Відповідач.

Предметом спору по даній справі є невизнання права власності відповідачем, - Кагарлицькою районною радою Київської області права власності позивача, - ОСОБА_2 на нерухоме майно, - будівлі (нежитлові приміщення), які розміщені за адресою: 09201, АДРЕСА_1

Підсудність.

Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред»являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Відповідно, врахорвуючи ту обставину, що майно розташоване в м. Кагарлик Київської області, то дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду, - як суду першої інстанції загальної юрисдикції, - на підставі ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Отже, відповідно до технічного паспорту від 24.07.2017 р., виготовленого ФОП ОСОБА_3, спірні зблоковані приміщення Позивача складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв. м.

Також, відповідно до технічного паспорту від 24.07.2017 р., - вказані нежитлові приміщення побудовані в 1980 році.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відтак, як випливає із вищезазначеної статті, самочинним будівництвом може визнаватись лише об'єкт нерухомого майна.

Тим не менш, слід зауважити, що право власності на деяке нерухоме майно (навіть якщо воно є таким за своїм правовим режимом) не може визнаватись в судовому порядку на підставі ст. 376 ЦПК України.

Роз'яснення кожної із ознак самочинного будівництва надане у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 № 6.

Зокрема, це стосується «допоміжних» (господарсько - побутових) приміщень.

Так, розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько - побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 є приналежністю головної речі (будинку).

Проте, слід зазначити, що нежитлові приміщення Позивача, які складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв.м., не належать до будь-якого житлового будинку, оскільки є окремо стоячими будівлями, а тому їх не можна вважати приналежною річчю.

У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником таких нежитлових приміщень, як самостійного права власності.

Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва Постановою КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведені в ДБН АЗ. 1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного Комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року №12/5, в якому зокрема роз'яснюється: по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року №449, якою встановлено порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинків (будівлі), що складається БТІ.

Відповідно до абз. 60 п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року №127, не належать до самочинного будівництва індивідуальні житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, що побудовані до 05 серпня 1992 року.

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Об'єкти, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року №449, встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності, де одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівні), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі і споруди до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримувати правовстановлюючі документі на будинок, споруди, навіть якщо їх споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

При проведенні технічної інвентаризації нежитлових приміщень Позивача самочинного будівництва не виявлено. Нежитлові приміщення побудовані до 5 серпня 1992 року, згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна розділ З п. 3.2 не є самочинним будівництвом і не потребує введення в експлуатацію.

Відповідно до п.3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України 19.03.2013 року № 95, прийняття в експлуатацію об'єктів, зазначених в п.1.1 розділу І цього Порядку (зокрема індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських споруд, збудованих у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року) здійснюється безоплатно територіальними органами Держархбудінспекції України за результатами технічного обстеження цих об'єктів шляхом реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації.

Отже, будинки та господарські споруди, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, не підлягають прийняттю в експлуатацію. Згідно з п.3.1 цього Порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних житлових будинків, садових будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Згідно з розділом 3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року.

Таким чином, нежитлові приміщення Позивача, що складаються з гаража під літ. А площею 18,3 кв. м., гаража під літ. а площею 22,2 кв. м., погреба під літ. Б площею 11,7 кв. м., не належать до самочинного будівництва, а тому є всі підстави для визнання за Позивачем права власності на вищезгадане нерухоме майно.

За викладених обставин, враховуючи, що спірні нежитлові приміщення побудовані до 5 серпня 1992 року, відповідають наявним будівельним нормам і не потребують введення в експлуатацію, позовні вимоги Позивача про визнання права власності на це майно підлягають задоволенню.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку:

- обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву позивач ОСОБА_2, - мали місце;

- із встановлених обставин випливають відносини права власності;

- до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст.ст. 328, 392 ЦК України, ППВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»;

- зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення;

-питання судових витрат сторонами не порушувалося;

- підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються;

- заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 328, 392 ЦК України, ст.ст. 4, 13, п. 2 ч. 1 ст.ст. 214, 258, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до Кагарлицької міської ради Київської області про визнання права власності на нежитлові приміщення, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем село Ліщинка Кагарлицького району Київськоїх області, громадянин України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2, виданий 21 грудня 1996 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на нежитлові приміщення, що складаються з:

- гаража під літ. А площею 18,3 кв.м.;

- гаража під літ. а площею 22,2 кв.м.;

- погреба під літ. Б, площею 11,7 кв.м., -

- що розташовані за адресою: 09201, АДРЕСА_1, технічний паспорт від 24.07.2017 року, виготовлений ФОП ОСОБА_3, інвентаризаційна справа № 1306.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Апеляційного суду Київської області через Кагарлицький районний суд Київської області, а учасниками процесу, які не були присутні під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.

Суддя: Закаблук О.В.