АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/707/18 Доповідач - Щавурська Н.Б.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2018 року колегія суддів Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б. ,

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

секретаря - Коваль О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13913/17

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 травня 2018 року, постановлене суддею Вийванко О.М., в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, який діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_3, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Костецький Юрій Георгійович про визнання договору дарування квартири недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 вартістю 217329,00 грн., укладеного 11.07.2017 року між ним та його донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, інтереси якої представляла її мати (дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_6.) та посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. за реєстровим номером 3411, посилаючись на те, що вказаний договір є фіктивним правочином, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків у зв'язку з тим, що дарувальник продовжує фактично володіти та користуватися подарованим майном, не здійснюючи будь-яких дій для реального переходу права власності на предмет дарування, а такий був укладений лише з метою ухилення відповідачем від виконання судового рішення, яким з нього в користь позивача стягнуто грошові кошти, що свідчить про порушення її прав.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 травня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 11 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Костецьким Ю.Г. за реєстровим номером 3411.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду, вважаючи його прийнятим у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги звертає увагу на те, що конкретних обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання договору дарування недійсним, позивачем не зазначено, як і не надано доказів на їх підтвердження, а судом - не встановлено.

Таким, що не відповідає фактичним обставинам справи вважає висновок суду першої інстанції щодо укладення договору дарування без наміру настання правових наслідків, обумовлених правочином, за відсутності направлених дій на реальний перехід права власності на майно до близького родича в зв'язку з продовженням дарувальником вчинення дій з фактичного володіння й користування майном та укладення договору з метою приховування майна від виконання в майбутньому за рахунок нього судового рішення про стягнення грошових коштів в користь позивача, оскільки будучи власником спірної квартири, він, використовуючи надане законом право на розпорядження майном на власний розсуд, подарував квартиру доньці за відсутності передбачених законом обставин, які б перешкоджали йому це зробити.

Також, з урахуванням того, що факт відчуження майна мав місце за 1 місяць і 12 днів до того, як рішення суду про стягнення з нього грошових коштів в користь позивача набрало законної сили, вважає висновки суду щодо вчинення ним правочину з метою приховування майна, щоб уникнути стягнення на нього, безпідставними.

Разом з тим, стверджує про наявність у матеріалах справи доказів того, що ОСОБА_3 прийняла у дар спірну квартиру, проживає та зареєстрована у ній, здійснює фактичне володіння та користування отриманою в дар квартирою. Він, як на момент вчинення спірного правочину так і до цього часу не проживає у спірній квартирі та не користується нею, а проживає тривалий час за адресою АДРЕСА_8 де і є зареєстрованим. Правочин з приводу дарування квартири повністю виконаний сторонами та з моменту його укладення і на даний час ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю у квартирі АДРЕСА_2, яка є предметом спірного договору дарування.

Будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, ні сторони, ні їх представники в судове засідання не з'явилися, що у відповідності до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, з урахуванням наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що укладення спірного договору між близькими родичами (батьком і малолітньою донькою від імені якої діяла мати - дружина відповідача), продовження дарувальником вчинення дій з фактичного володіння та користування майном, укладення такого договору через незначний проміжок часу після ухвалення судом рішення про стягнення відповідача в користь позивача грошових коштів містить ознаки фіктивного правочину, як такого що укладений без реальної мети настання правових наслідків, ним обумовлених, та з метою приховування майна (предмета договору дарування) від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з відповідача грошових коштів у користь позивача, в зв'язку з чим порушує права останньої на ефективне виконання такого, що набрало законної сили рішення суду про стягнення грошових коштів у її користь з відповідача за рахунок належного йому на праві власності майна.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, як таким, що зроблений з урахуванням наявних у справі доказів, повністю відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є матір'ю відповідача ОСОБА_1 та бабусею малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

15 серпня 2011 році ОСОБА_2 видала ОСОБА_1 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Магдич О. О., зареєстровану в реєстрі за № 1935, терміном дії на 5 років.

На підставі вказаної довіреності у 2013 році ОСОБА_1 продав своїй дружині ОСОБА_6, яка діяла в інтересах їх малолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, належну ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Станом на час розгляду даного спору судом, а зокрема на 25.01.2018 року, в квартирі АДРЕСА_4 проживають квартиранти: сім'я в складі трьох чоловік (а.с.107).

Факт проживання в даній квартирі квартирантів протягом декількох років до моменту пред'явлення позову підтвердили й допитані в ході розгляду справи судом першої інстанції свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8

Окрім того, рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року в справі № 607/9664/16-ц з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 стягнуто 100570 грн., отриманих на виконання договору доручення, 53802,06 грн. - процентів за користування грошовими коштами, 9632,72 грн. - три проценти річних, 80858,28 грн. - інфляційних втрат, а загалом 244863,06 грн.; 8000 дол. США, отриманих 29.01.2011 року, 5908,06 дол. США - процентів за користування грошовими коштами, отриманими 29.01.2011 року; 60000 дол. США, отриманих 04.04.2011 року, 43482,30 дол. США - процентів за користування грошовими коштами, отриманими 04.04.2011 року, 9000 дол. США, отриманих 02.02.2012 року, 5941,58 дол. США - процентів за користування грошовими коштами, отриманими 02.02.2012 року; а загалом на суму 132331,94 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 19.05.2017 року становить 3492239,89 грн.; 6890 грн. та 2448, 63 грн. сплаченого судового збору (а.с.8-11).

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8000 дол. США, отриманих 29.01.2011 року, 5908,06 дол. США процентів за користування грошовими коштами, отриманими 29.01.2011 року; 60000 дол. США, отриманих 04.04.2011 року, 43482,30 дол. США процентів за користування грошовими коштами, отриманими 04.04.2011 року скасовано та відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. Зменшено стягнення судового збору з 6890 грн. до 3795 грн. 16 коп. У решті - рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року залишено без змін (а.с.12-15).

Станом на час розгляду справи № 607/9664/16-ц у суді, до 11 липня 2017 року, ОСОБА_1 був власником квартири АДРЕСА_5 вартістю 217329 грн., у якій проживала його сім'я (а.с.17).

11 липня 2017 року ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_6 подарував своїй малолітній доньці ОСОБА_3, інтереси якої при укладенні відповідного договору представляла її мати (дружина ОСОБА_1 - ОСОБА_6.)(а.с.109).

Відповідно до ч.1 статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності до ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 Цивільного кодексу України.

До такого правового висновку дійшов Верховний суд України у своїй постанові від 19 жовтня 2016 року в справі № 6-1873цс16, зазначивши при цьому, що, за умови встановлених судом обставин, якщо боржник знає про рішення суду про стягнення з нього боргу і дарує при цьому нерухомість своїй дружині (дочці), то такий договір дарування не направлений на настання реальних правових наслідків і є фіктивним. Адже боржник міг передбачити для себе негативні наслідки у випадку звернення стягнення на цю нерухомість для виконання рішення суду про стягнення боргу. Тому, такий договір має бути визнаний судом недійсним за позовом зацікавленої особи - стягувача.

Встановивши у даній справі, що між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 існував судовий спір про стягнення значної суми коштів з останнього, й під час знаходження справи на розгляді в суді апеляційної інстанції відповідачем у користь своєї малолітньої доньки (інтереси якої представляла її мати (дружина ОСОБА_1.)) була відчужена (подарована) належна йому на праві власності квартира АДРЕСА_7, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку, що такий договір дарування не був направлений на реальне настання правових наслідків, а тому в силу вимог закону підлягає визнанню недійсним, як фіктивний правочин, за позовом зацікавленої особи (стягувача ОСОБА_2.).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо не зазначення позивачем конкретних обставин та норм закону, що тягнуть за собою визнання договору дарування недійсним, як підстави для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів вважає необґрунтованими й такими, що по-перше, спростовуються змістом позовної заяви ОСОБА_2, (а.с.1-6), а по-друге, зазначені обставини в жодному випадку не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги в частині недоведеності позивачем підстав для визнання правочину фіктивним і не встановлення відповідних підстав судом, оскільки такі спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами: рішеннями Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 травня 2017 року та апеляційного суду Тернопільської області від 23 серпня 2017 року в справі № 607/9664/16-ц (а.с.8-15), відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.17), нотаріально посвідченим договором дарування спірної квартири від 11.07.2017 року (а.с.109), актом ТОВ "Коменерго - Тернопіль 2" від 25.01.2018 року щодо проживання в АДРЕСА_9 квартирантів (а.с.107), показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8

Окрім цього, судом обґрунтовано взято до уваги, як доказ наявності передбаченої законом підстави для визнання правочину фіктивним і ту обставину, що договір був укладений між близькими родичами (дружиною позивача, яка діяла від імені малолітньої доньки сторін по справі) та яка не могла не знати про наявність судового спору між ним з матір'ю щодо стягнення грошових коштів, що в свою чергу свідчить про наявність і в другої сторони договору умислу щодо введення в оману стягувача ОСОБА_2 з приводу наявності інших цілей, ніж передбачено правочином (а саме, ухилення від виконання рішення її чоловіком за рахунок стягнення на наявне у його власності майно).

Безпідставними колегія суддів вважає й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині невідповідності фактичним обставинам справи висновків суду першої інстанції щодо укладення договору дарування без наміру настання правових наслідків, обумовлених правочином, за відсутності направлених дій на реальний перехід права власності на майно до близького родича в зв'язку з продовженням дарувальником вчинення дій з фактичного володіння й користування майном та укладення договору з метою приховування майна від виконання в майбутньому за рахунок нього судового рішення про стягнення грошових коштів в користь позивача з посиланням на те, що будучи власником спірної квартири, він, використовуючи надане законом право на розпорядження майном на власний розсуд, подарував квартиру доньці за відсутності передбачених законом обставин, які б перешкоджали йому це зробити, оскільки сама по собі відсутність передбачених законом обставин, які б дозволяли власнику розпорядитися своїм майном (таких як наявність арешту чи інших заборон щодо відчуження майна) не може автоматично свідчити про відсутність передбачених законом підстав для визнання правочину фіктивним, про існування яких наголошувалось вище.

При цьому, та обставина, що факт відчуження майна мав місце за 1 місяць і 12 днів до того, як рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів в користь позивача набрало законної сили, на думку колегії суддів, не може мати правового значення для вирішення вказаного спору, оскільки вже сам по собі факт наявності такого спору в суді з 19.05.2017 року, обізнаність відповідача ОСОБА_1 з даним фактом та ухвалення судом першої інстанції рішення не в його користь, а в користь позивача, давали йому підстави, передбачити для себе в майбутньому негативні наслідки у випадку задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення з нього боргу. Натомість, на спростування доводів позивача та висновків суду про відсутність у відповідача підстав для ухилення від виконання рішення суду внаслідок укладення оспорюваного правочину, ОСОБА_1 не надано жодних доказів наявності у його власності будь-якого іншого майна чи достатньої кількості грошових коштів для виконання такого, що набрало законної сили рішення Тернопільської області від 23.08.2017 року, ухваленого в користь ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції доказів прийняття малолітньою ОСОБА_3 у дар спірної квартири, проживання та реєстрація у ній, здійснення фактичного володіння та користування отриманою в дар квартирою, які на думку відповідача виключають наявність підстав для визнання правочину фіктивним колегія суддів до уваги не приймає, оскільки факт проживання сторін правочину в спірній квартирі мав місце й до укладення договору дарування (з урахуванням встановлених судом обставин, що така квартира належала на праві власності ОСОБА_1, в іншій квартирі по АДРЕСА_5 протягом декількох років до пред'явлення позову й на момент пред'явлення такого проживали квартиранти). Натомість, факт продовження проживання після укладення договору дарування в спірній квартирі відповідача ОСОБА_1 свідчить про наявність у нього інших цілей, ніж передбачені правочином (а саме, що такий був укладений з метою ухилення від виконання рішення суду в користь ОСОБА_2.).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неврахування судом при ухваленні рішення факту його проживання за адресою АДРЕСА_10, що підтверджується реєстрацією у вказаній квартирі, колегія суддів вважає безпідставними, як такі, що спростовуються змістом оскаржуваного рішення (абз.7 на стор.154) з посиланням на наявні у справі докази, з яких вбачається, що за вказаною адресою проживають квартиранти у складі трьох осіб, а тому сам по собі факт реєстрації відповідача у вказаній квартирі не може свідчити про те що він проживав у ній окремо від сім'ї та саме після укладення договору дарування.

За змістом ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, оскаржуване рішення від 11 травня 2018 року, як таке, що постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, скасуванню з підстав, наведених у ній, не підлягає.

Керуючись ст.ст.35 ч.1, 258 ч.1 п.3; 259 ч.ч.1, 2, 6, 8; 372 ч.2; 374 ч.1 п.1; 375 ч.1; 381 ч.ч.1, 3; 382 ч.ч.1, 2; 384 ч.1; 389 ч.1 п.1; 390 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11 травня 2018 року - залишити без змін.

Судові витрати покласти на сторони в розмірах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в особі Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи