Справа № 463/308/17 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/7557/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про корекцію суми повернення грошових коштів,-

в с т а н о в и л а :

позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 звернулись до суду з позовом до відповідача про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат у звязку із неповернення боргу, стягнутого за рішенням суду. Просять стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 43 963, 20 грн. інфляційних втрат, 6 953, 81 грн. три відсотки річних, на користь ОСОБА_3 7 843, 14 грн. інфляційних втрат, 1 240, 58 грн. три відсотки річних, на користь ОСОБА_4 17 364, 60 грн. інфляційних втрат, 2 746, 62 грн. три відсотки річних, на користь ОСОБА_8 26 472, 06 грн. інфляційних втрат, 4 187, 18 грн. три відсотки річних.

Позов мотивують тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2012 року було вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь позивачів кошти. Після набрання рішенням законної сили, позивачем було подано виконавчий лист до виконання. Разом з тим, протягом 2013-2015 років відповідач кошти не сплатив, уникав виконання своїх зобов»язань. Після відкриття кримінального провадження відповідач почав сплачувати кошти, однак станом на 01.07.2016 року боржник сплатив ОСОБА_2 лише 800, 00 грн. Станом на 01.01.2017 року розмір заборгованості відповідача становить перед ОСОБА_2 43 963, 20 грн. інфляційних втрат, 6 953, 81 грн. три відсотки річних, перед ОСОБА_3 7 843, 14 грн. інфляційних втрат, 1 240, 58 грн. три відсотки річних, перед ОСОБА_4 17 364, 60 грн. інфляційних втрат, 2 746, 62 грн. три відсотки річних, перед ОСОБА_8 26 472, 06 грн. інфляційних втрат, 4 187, 18 грн. три відсотки річних. Оскільки такі дії відповідача порушують права позивачів, останній добровільно кошти не повертає, просять захистити їх майнові інтереси шляхом стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов»язання.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про корекцію суми повернення грошових коштів - задоволено частково.

Вирішено:

-стягнути з ОСОБА_6 (і.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (і.н.) 43 963, 20 грн. інфляційних втрат та 4 396, 32 грн. три відсотки річних, що в сумі становить 48 359, 52 грн. (сорок вісім тисяч триста пятдесят девять гривень пятдесят дві копійки);

-стягнути з ОСОБА_6 (і.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (і.н.152601842) 7 843, 14 грн. інфляційних втрат та 784,31 грн. три відсотки річних, що в сумі становить 8 627, 45 грн. (вісім тисяч шістсот двадцять сім гривень сорок пять копійок);

-стягнути з ОСОБА_6 (і.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (і.н.) 17 364, 60 грн. інфляційних втрат, 1 736, 46 грн. - три відсотки річних, що в сумі становить 19 101, 06 грн. (девятнадцять тисяч сто одна гривня шість копійок);

-стягнути з ОСОБА_6 (і.н. НОМЕР_1) на користь ОСОБА_9 (і.н.) 26 472, 06 грн. інфляційних втрат, 2 647, 21 грн. - три відсотки річних, що в сумі становить 29 119, 27 грн. (двадцять девять тисяч сто девятнадцять гривень двадцять сім копійок).

Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник відповідача ОСОБА_7, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що судом першої інстанції невірно застосовано та розтлумачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України, а також всупереч приписам ст. 212 ЦПК України не прийнято та не досліджено докази і обґрунтування відсутності будь - яких зобовязань перед ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, які подані апелянтом. Наголошує на тому, що відповідач ОСОБА_6 жодних правовідносин із ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 не мав та немає, так як 07 травня 2008 року ним був укладений Кредитний договір № 28 із КС «Надія», відповідно до якого відповідач отримав кошти в сумі 450 000 грн. 00 коп., однак по факту кредитна спілка видала лише 80 000 грн. 00 коп., що підтверджується Додатковими угодами. Відповідачем в погашення кредитних коштів сплачено 31 000 грн. 00 коп., однак, зрозумівши, що КС «Надія» не видасть належного кредиту, передбаченого кредитним договором, він перестав здійснювати будь - які платежі. В подальшому КС «Надія» уклала Договори про відступлення права вимоги з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 На підставі зазначених договорів останні заявляють до нього позовні вимоги, хоча в них відповідач ОСОБА_6 жодних грошових коштів не позичав, а відтак вони не мають жодного права вимоги.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що 02 червня 2011 року КС «Надія» виключена з реєстру фінансових установ, а Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи анульоване. Це свідчить про те, що КС «Надія», як фінансова установа, не існує з моменту прийняття відповідного розпорядження. Договори про відступлення права вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 укладені 05 квітня 2012 року та 06 квітня 2012 року, тобто після ануляції Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи КС «Надія». Таким чином, Договори про відступлення права вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 є недійсними.

На думку апелянта, позивачі не мають права на застосування ст. 625 ЦК України, оскільки правовідносини між сторонами виникли з примусового виконання незаконного судового рішення.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_7 в судове засідання не з`явились, подавши 26 червня 2018 року до Апеляційного суду Львівської області клопотання про відкладення судового засідання у зв'язку із зайнятістю у іншому судовому процесі у Буському районному суді Львівської області. Однак, колегією суддів визнано неповажною причину неявки до суду адвоката ОСОБА_7, який представляє інтереси відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_6 до суду не з»явився, будь-яких клопотань не подавав, у зв'язку із чим підстави для відкладення розгляду справи відсутні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобовязання перед позивачами не виконав, кошти за рішенням суду, яке набрало законної сили, не повернув, у звязку із чим у нього виник обовязок на вимогу останніх сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як складових грошового зобов'язання.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2012 року задоволено позов ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_4, вирішено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 грошову суму в розмірі 20 356, 00 грн., на користь ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 52 800, 00 грн., на користь ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 8 500, 00 грн., на користь ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 19 294, 00 грн., на користь ОСОБА_9 грошову суму в розмірі 30 000, 00 грн. Вказане рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.09.2013 року, та набрало законної сили. Вищевказані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.11.2013 року залишені без змін..

Так, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2012 року встановлено, що 07.05.2008 року між Кредитною спілкою «Надія», з однієї сторони, та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір кредиту №28, відповідно до умов якого, кредитна спілка надала відповідачу кредит в розмірі 450 000 грн. на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а відповідач зобов'язався повернути його спілці на умовах, що передбачені даним Договором.

Позичальник ОСОБА_6 свої обовязки перед кредитною спілкою не виконав, у звязку із чим допустив виникнення заборгованості.

Разом з тим, судом встановлено, що 05.04.2012 року між кредитною спілкою Надія та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення права вимоги на суму 52 800 грн., 06.04.2012 року між кредитною спілкою Надія та ОСОБА_3 укладено Договір про відступлення права вимоги на суму 8 500, 08 грн., 06.04.2012 року між кредитною спілкою Надія та ОСОБА_4 укладено Договір про відступлення права вимоги на суму 19 294, 00 грн., 06.04.2012 року між кредитною спілкою та ОСОБА_8 укладено Договір про відступлення права вимоги на суму 30 000, 00 грн.

Відповідно до п. 1 Договорів про відступлення права вимоги, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, первісний кредитор відступає новим кредиторам, а нові кредитори набувають право вимоги, належне Первісному кредиторові до ОСОБА_6 у відповідності до Договору про надання кредиту № 28 від 07.05.2008 року.

Отже, згідно цими Договорами позивачі набули право вимагати від відповідача на виконання ним своїх зобов'язань у повному обсязі.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України (в редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Аналогічна норма є і в діючій редакції ЦПК України (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Преюдиційні факти це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його субєктивними і обєктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обовязковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2012 року, яке не змінено та не скасовано, а відтак набрало законної сили, ОСОБА_6 не виконано, кошти не сплачені, що представник відповідача в судовому засіданні не заперечив та стверджується долученими до позову довідками виконавчої служби (а.с.11-15). Таким чином, предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 01 січня 2014 року по 1 січня 2017 року за невиконання грошового зобовязання щодо стягнення коштів за договорами кредиту та про відступлення прав вимоги, підтверджених рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти.

Отже, невиконання рішення суду про стягнення коштів породжує зобовязання між особою, яка таке рішення суду не виконує, та особою на користь якої присуджено стягнення.

За змістом ст. ст. 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобовязання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією ОСОБА_11 Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобовязання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобовязання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобовязань.

ОСОБА_11 Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов'язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобовязання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Відповідач має грошове зобовязання перед позивачами, що підтверджує рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2012 року вирок , яке набрало законної сили 05.09.2013 року.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобовязання, у позивачів виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. А тому застосування судом першої інстанції висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 1 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, згідно з яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобовязанням, є вірним, оскільки цією постановою Верховний Суд України залишив без змін ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2013 року, якою було скасоване рішення апеляційного суду та залишене в силі рішення суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 68 404,93 грн та 135 300,74 грн інфляційних втрат за період з 25 жовтня 2009 року до 1 вересня 2012 року.

Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції також обґрунтовано вважав, що наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи те, що договори про відступлення права вимоги від 05.04.2012 року та від 06.04.2012 року укладені між кредитною спілкою Надія та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, відповідачем не оспорювалася, рішення суду про стягнення коштів за цими договорами набрало законної сили, беручи до уваги положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а також те, що грошові зобовязання перед позивачами відповідач не виконав, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог про сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як складових грошового зобов'язання.

В частині відмовлених позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відтак за приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції невірно застосовано та розтлумачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України, а також всупереч приписам ст. 212 ЦПК України не прийнято та не досліджено докази, обґрунтування відсутності будь - яких зобовязань перед ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Відповідно до ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Посилання апелянта на те, що підставою для відмови у позові є те, що фактично кредитна спілка видала кредит не в повному об»ємі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки договірні відносини між кредитною спілкою та відповідачем не є предметом спору у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що договори про відступлення права вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8 укладені 05.04. 2012 року та 06.04.2012 року, тобто після ануляції Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи КС «Надія», а тому такі є недійсними є голослівними та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що такі договори були оскаржені ОСОБА_6 Крім того, як вже зазначалось, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.12.2012 року, яке набрало законної сили встановлено, що укладення кредитною спілкою «Надія» договорів про відступлення права вимоги ґрунтується на нормах чинного законодавства і в жодній мірі не може свідчити про можливість звільнення відповідача від грошового зобов'язання.

Інші докази та обставини, на які є посилання у апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 06 липня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_12