Ухвала

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 334/3138/17

провадження № 61-38284ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Синельникова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СПС-Інвест» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року товариство з обмеженою відповідальністю «СПС-Інвест» (далі - ТОВ «СПС-Інвест») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 18 травня 2007 року між ТОВ «СПС-Інвест» як орендарем та Запорізькою міською радою як орендодавцем на підставі рішення десятої сесії п'ятого скликання Запорізької міської ради від 28 березня 2007 року № 55/12 укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого Запорізька міська рада надає, а ТОВ «СПС-Інвест» приймає в строкове платне користування земельну ділянку для розташування оздоровчо-житлового комплексу за адресою: АДРЕСА_1.

ТОВ «СПС-Інвест» є забудовником житлового комплексу «Ренесанс» за вказаною адресою.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18 грудня 2012 року.

18 серпня 2009 року співвласниками будинку АДРЕСА_1 прийнято рішення створити ОСББ «Ренесанс».

18 лютого 2010 року зборами ОСББ «Ренесанс» вирішено залишити частину житлового комплексу, де створено ОСББ «Ренесанс» на балансі попереднього балансоутримувача - ТОВ «СПС-Інвест» та укласти з ним договір по управлінню ЖК «Ренесанс».

18 грудня 2012 року між ТОВ «СПС-Інвест», як виконавцем, та відповідачем, як споживачем, укладено договір №017/072 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

30 листопада 2015 року відповідачу направлено повідомлення про розірвання договору № 017/072 та повідомлено, що з 01 січня 2016 року цей договір є розірваним.

Таким чином, з 01 січня 2016 року договір № 017/072 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, укладений між ними, є розірваним.

Крім того, 30 листопада 2015 року відповідачу направлено пропозицію укласти новий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, який відповідає типовому договору, для укладення якого відповідачу було необхідно підписати його до 31 грудня 2015 року.

Проте, відповідачем жодних дій для укладення нового договору не вчинено, що свідчить про ухилення від підписання договору.

Відповідач є споживачем послуг, за період з 31 серпня 2015 року по 30 квітня 2017 року частково оплачував вартість наданих послуг, що додатково свідчить про фактичне отримання відповідачем послуг.

Відповідач неналежним чином виконує свій обов'язок, вносить плату в меншому розмірі, ніж нараховано, у зв'язку з чим за період з 31 серпня 2015 року по 27 квітня 2017 року утворилась заборгованість в сумі 8 498, 28 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ТОВ «СПС-Інвест» просило суд стягнути з відповідача заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової територіїу розмірі 8 498, 28 грн та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 600, 00 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «СПС-Інвест» задоволено.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 30 січня 2018 року скасовано, прийнято нове рішення.

Позов ТОВ «СПС-Інвест» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СПС-Інвест» - 8 498, 28 грн заборгованості за послуги.

Вирішено питання судових витрат.

12 червня 2018 року ОСОБА_1 було подано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, і таке судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами визнаються справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 8 498, 28 грн, тобто суму, яка станом на 01 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762, 00 грн * 100 = 176 200, 00 грн).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, справа, на судове рішення у якій подана касаційна скарга, є малозначною.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. Наявність таких випадків у цій справі не встановлено й Верховним Судом.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктами 1, 2 частини шостої, частиною дев'ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «СПС-Інвест» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 17 травня 2018 року - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Синельников