Справа №484/4088/17 02.07.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 484/4088/17
Номер провадження 22-ц/784/974/18
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

02 липня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Первомайським міськрайонним судом Миколаївської області під головуванням судді Максютенко О.А., в приміщенні цього ж суду 23 квітня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними та повернення коштів,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, яка є керівником Приватного підприємства «АВТЕХ» (далі ПП «АВТЕХ») та Приватного підприємства «КОНСАЛ-ДІ» (далі ПП «КОНСАЛ-ДІ») про визнання договорів недійсними та повернення коштів.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що 18 жовтня 2017 року між ОСОБА_2, ПП «АВТЕХ» та ПП «КОНСАЛ-ДІ», керівником яких є ОСОБА_3, укладено два окремих договори про надання послуг, відповідно до яких ПП «АВТЕХ» зобовязалось за плату вчинити від імені позивача та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної в додатку №1 до договору. Метою укладання договорів було отримання позики на купівлю автомобіля марки «Renault Logan» моделі MCV, 2013 року випуску, вартістю 135 000 грн.

18 жовтня 2017 року, відповідно до акту обраної техніки, на розрахунковий рахунок ПП «КОНСАЛ-ДІ» позивачем перераховано 42 000 грн. в якості попередньої оплати за обраний автомобіль.

Сторони домовилися, що після отримання 23 жовтня 2017 року обраного автомобілю, ОСОБА_2 у цей же день сплатить решту його вартості у розмірі 93 000 грн.

Проте, після отримання оформлених договорів, позивач дізнався, що окрім коштів безпроцентної позики на купівлю автомобілю, він повинен сплатити ПП «АВТЕХ» 180 щомісячних платежів на загальну суму 400 000 грн., про що представник ПП «КОНСАЛ-ДІ» навмисно його не повідомила.

Крім того укладеним між позивачем та ПП «КОНСАЛ-ДІ» договором №0206, ПП «АВТЕХ» зобовязалося забезпечити оформлення договору про його участь згідно з Умовами, надавати інформацію, консультаційні, розяснювальні та додаткові послуги з питань діяльності та подальшої участі у програмі згідно укладених договорів та Додатків до них, однак позивач, як споживач послуг, у відповідності до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», і так мав право на одержання необхідної, достатньої, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість його свідомого і компетентного вибору.

Більш того, починаючи з 23 жовтня 2017 року представник ПП «КОНСАЛ-ДІ» вигадуючи різні причини відкладала дату отримання автомобіля, а в подальшому, позивач взагалі дізнався, що ПП «АВТЕХ» та ПП «КОНСАЛ-ДІ» не мали відповідної ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів.

ОСОБА_2 звертався до відповідача, який є керівником ПП «КОНСАЛ-ДІ» та ПП «АВТЕХ» із заявою про розірвання вищезазначених договорів та повернення сплачених ним коштів, проте відповіді не отримав.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що вищевказані договори не відповідають вимогам чинного законодавства України та порушують права позивача, як споживача послуг, уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсними договір №0206 від 18 жовтня 2017 року, укладений між ним та ПП «АВТЕХ»; визнати недійсним договір №0206 від 18 жовтня 2017 року, укладений між ним та ПП «КОНСАЛ-ДІ»; стягнути з ПП «КОНСАЛ-ДІ» 42 000 грн. сплачених ним за договором, 1 344 грн. судового збору та 56 грн. витрати за поштові послуги.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та проти їх задоволення заперечувала. Зазначала, що вона є неналежним відповідачем у справі, оскільки спірні правовідносини у позивача виникли з юридичними особами ПП «КОНСАЛ-ДІ» та ПП «АВТЕХ», які є сторонами оскаржуваних договорів та, відповідно, повинні бути відповідачами у даній справі.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 квітня 2018 року у задоволені позову відмовлено у звязку із предявленням позову до неналежного відповідача.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 посилаючись на неповне зясування районним судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому апеляційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги предявлені до ОСОБА_3 не як до фізичної особи, а як до керівника вищеназваних юридичних осіб.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються ЦК України, ЗК України, СК України, Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими актами законодавства.

При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Так, відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (ст.ст.215, 216 ЦК України).

Отже, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203,215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами (ст.905 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що 18 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ПП «КОНСАЛ-ДІ» у простій письмовій формі укладено договір за №0206, за умовами якого, останнє зобовязалось здійснити дії, спрямовані на отримання позики, на умовах договору ПП «АВТЕХ» та додатків до нього, а саме:

забезпечити оформлення договору між ПП «АВТЕХ» та замовником ОСОБА_2;

надавати інформаційно-консультативні, довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника, згідно з умовами договору та додатків до нього (а.с.11).

Пунктом 2.1 цього договору зазначено, що оплата послуг є договірною та визначається у відсотковому розмірі від суми позики, а саме 10.5%, що становить 42 000 грн.

Відповідно до акту прийому-передачі від 18 жовтня 2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПП «КОНСАЛ-ДІ», підприємство виконало належним чином консультативні та розяснювальні послуги по договору №0206 від 18 жовтня 2017 року. Стосовно ходу виконання, якості, а також результату виконання послуг ОСОБА_2 зауважень та претензій до ПП «КОНСАЛ-ДІ» не має. Загальна сума вартості послуг складає 42 000 грн. (а.с.6).

18 жовтня 2018 року позивачем сплачено 42 000 грн. на рахунок відповідача ПП «КОНСАЛ-ДІ» (а.с.6).

Крім того 18 жовтня 2017 року між ОСОБА_2 та ПП «АВТЕХ» у простій письмовій формі укладено договір №0206 за умовами якого, останнє зобовязалось вчинити від імені позивача певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у Додатку №1 до даного договору, на підставі ст.ст.1046,1048 Цивільного кодексу України та на умовах діяльності, що містяться в Додатку №2 до даного Договору, який є невідємною частиною цього Договору, у тому числі:

організовувати та проводити захід розподілу активів контрагентів, здійснити надання безвідсоткової позики на користь контрагента за рахунок активів контрагента;

надавати інші послуги і здійснювати інші правочини, погоджені сторонами у порядку та строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с.12).

Відповідно до додатку №1 до цього договору сума позики, яку має сплатити ОСОБА_4 становить 400 000 грн., кількість платежів дорівнює 180, щомісячний платіж становить 3 422 грн. 22 коп. (а.с.12 зворот).

Отже між ОСОБА_2, ПП «КОНСАЛ-ДІ» і ПП «АВТЕХ» виникли договірні правовідносини, але позивач, звертаючись до суду із позовом, вважав, що саме ОСОБА_3, як керівник юридичних осіб, які є сторонами оскаржуваних договорів, повинна нести відповідальність за порушення останніми договірних правовідносин.

Вирішуючи справу та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, міськрайонний суд виходив із того, що позов предявлено до неналежного відповідача.

Відповідно до положень ст.30 ЦПК України (яка діяла на час звернення з даним позовом до суду), сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Аналогічні положення викладені у ст.48 ЦПК України.

Відповідно до ст.46 ЦПК України (ст.28 ЦПК України, яка діяла на час звернення позивача з позовною заявою) здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні та юридичні особи.

За ст.80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.

Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Так, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ст.91 ЦК України).

Юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (ст.92 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що юридична особа відповідає за своїми зобов'язаннями усім належним їй майном. За правилами ч.3 цієї статті учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Зі змісту позовної заяви убачається, що ОСОБА_2 просив визнати недійсними договори укладені ним з ПП «АВТЕХ» та ПП «КОНСАЛ-ДІ», а також стягнути з останнього підприємства грошові кошти, а тому належними відповідачами у даній справі мають бути саме зазначені юридичні особи.

Втім, позивачем з часу подачі позову та протягом усього часу розгляду справи по суті клопотань щодо залучення останніх в якості належних відповідачів не заявлено.

Враховуючи те, що позивач за процесуальним законом самостійно визначає процесуальне положення осіб, що беруть участь у справі, а позов предявлено до неналежного відповідача, то в його задоволенні слід було відмовити саме з наведених підстав, що вірно констатував і суд першої інстанції.

Ураховуючи наведене, міськрайонний суд, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову, оскільки його предявлено до неналежного відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_5

Повний текст судового рішення

складено 05 липня 2018 року