АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 липня 2018 року

м.Харків

справа № 642/4463/17

провадження № 22-ц/790/3666/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Колтунової А.І., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Державне підприємство «Технологічне бюро електроапаратури»,

третя особа - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за апеляційною скаргою Державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2017 року, постановлене під головуванням судді Пашнєва В.Г., в залі суду в місті Харкові, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 70 890 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з Державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» на користь ОСОБА_1 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 70 890 грн. Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 708,90 грн.

В апеляційній скарзі Державне підприємство «Технологічне бюро електроапаратури» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що позивачем не доведено наявність з підприємством трудових відносин. Між сторонами склалися цивільно-правові відносини на підставі договору про надання послуг. Підстави для задоволення позову відсутні.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу Державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» відхилено. Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2017 року - залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року та рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, апеляційну скаргу просила залишити без задоволення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими, працівник має право на оплату своєї праці, заборгованість підприємства перед позивачем становить 70 890 грн., яка підлягає стягненню на користь ОСОБА_1.

Проте повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Судом встановлено, що 28 грудня 2015 року між державним підприємством «Спеціальне проектно-конструкторне і технологічне бюро електроапаратури науково-виробничого об'єднання «Електроапарат», правонаступником якого є ДП «Технологічне бюро електроапаратури», та ОСОБА_1 укладено договір № 116 про платні послуги, за умовами якого позивачка зобов'язалась надавати підприємству юридичні послуги у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року (а.с.3). Пунктом 3 цього договору передбачено, що вартість робіт, передбачених умовами договору, становить 56 400 грн. За виконання роботи замовник здійснює оплату щомісячно рівними частинами по 4 7000 грн., однак не пізніше 31 грудня 2016 року.

30 грудня 2016 року складено акт прийому-передачі виконаних робіт за договором від 28 грудня 2015 року про платні роботи (послуги) № 116 (а.с.4).

Відповідно до довідки ДП «Технологічне бюро електроапаратури» від 31 грудня 2016 року № 64 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 за період з 01 січня по 31 грудня 2016 року складає 56 400 грн. (а.с.5).

На підставі наказу директора ДП «Технологічне бюро електроапаратури» від 21 грудня 2016 року № 12 ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника юридичного відділу з 21 грудня 2016 року (а.с.19).

Згідно із довідкою ДП «Технологічне бюро електроапаратури» № 58, виданою ОСОБА_1 15 травня 2017 року, вона обіймає посаду начальника юридичного відділу ДП «Технологічне бюро електроапаратури» та заборгованість по заробітній платі у період з 01 січня по 30 квітня 2017 року складає 14 490 грн. (а.с.6).

На підставі наказу ДП «Технологічне бюро електроапаратури» від 18 вересня 2017 року № 43-к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника юридичного відділу з 18 травня 2017 року за пунктом четвертим частини першої статті 40 КЗпП України - прогул без поважних причин (а.с.23).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що свої обов'язки за договором про надання юридичних послуг та трудові обов'язки вона виконала належним чином. Проте при звільненні їй не виплачена заробітна плата за весь період її роботи як за цивільно-правовим договором у розмірі 56 400 грн., так і за трудовим договором у розмірі 14 490 грн. Вважає, що наявні підстави для стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати на загальну суму 70 890 грн.

Конституцією України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно із статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Водночас в окремих випадках робота може виконуватися не на підставі трудового договору, а з інших підстав - зокрема, на підставі цивільно-правового договору.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частиною першою статті 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

Відповідно до частини першої статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Матеріали справи свідчать про те, що правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору про платні роботи (послуги) № 116, за своєю правовою природою є цивільно-правовими, повинні регулюватися нормами ЦК України (а. с. 20).

Цивільно-правовий договір - це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи (а саме: договір підряду, договір доручення тощо), предметом якого є надання певного результату праці.

За цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Разом з тим, відповідно до ст.526, ст. 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 Договору про надання послуг від 28.12.2015 року встановлено, що вартість робіт, передбачених умовами договору, становить 56 400 грн. За виконання роботи замовник здійснює оплату щомісячно рівними частинами по 4 7000 грн., однак не пізніше 31 грудня 2016 року.

Акт прийому-передачі виконаних робіт від 30 грудня 2016 року свідчить про належне виконання ОСОБА_1 умов договору від 28 грудня 2015 року про платні роботи (послуги) № 116 (а.с.4).

Разом з тим сторонами не заперечується, що заборгованість перед ОСОБА_1 за період з 01 січня по 31 грудня 2016 року, тобто за час дії цивільно-правової угоди, становить 56 400 грн. (а.с.5).

Таким чином, наявні підстави для стягнення з ДП «Технологічне бюро електроапаратури» на користь ОСОБА_1 заборгованості за виконаним договором про платні послуги в сумі 56 400 грн.

Крім того, трудові відносини між сторонами виникли з часу видачі наказу ДП «Технологічне бюро електроапаратури» № 12 про прийняття ОСОБА_1 на посаду начальника юридичного відділу, тобто з 21 грудня 2016 року.

Заборгованість по заробітній платі за період її роботи по 30 квітня 2017 року складає 14 490 грн., що підтверджується наданою відповідачем довідкою (а.с.6).

Даних про виплату належних позивачці сум на час ухвалення судового рішення матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять відомостей про те, що з позивачем проведено відповідний розрахунок як за цивільно-правовим договором від 28.12.2015 року, так і за трудовим договором.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення нарахованих, але невиплачених коштів на загальну суму 70 890 грн., проте не розмежував заробітну плату за трудовим договором та оплату ОСОБА_1 за цивільно-правовим договором.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для задоволення позову не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

З урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні. А стягненню з Державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» на користь ОСОБА_1 підлягає заборгованість по заробітній платі в сумі 14 490 грн. та заборгованість за договором про платні послуги в сумі 56 400 грн., а всього: 70 890 грн.

Доводи апеляційної скарги в іншій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 10 жовтня 2017 року - змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Технологічне бюро електроапаратури» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 14 490 грн., заборгованість за договором про платні послуги в сумі 56 400 грн., а всього: 70 890 грн.

В частині судових витрат рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук

Повне судове рішення виготовлено 25.07.2018 року.