Справа № 303/383/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 червня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і ОСОБА_1,

за участю секретаря Пилип Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року (у складі судді Пак М.М.) за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «РейкарцХотел Менеджмент» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні працівника та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у січні 2018 р.

Після збільшення позовних вимог у березні 2018 р. (а.с.52-53) просила стягнути з відповідача на свою користь суму в розмірі 21 209,62 грн., у тому числі 1 913,62 грн. заборгованості по невиплаченій заробітній платі та 19 296 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 19 жовтня 2017 р. її було звільнено з посади портьє готелю «Рейкарц Поляна» ТзОВ «РейкарцХотел Менеджмент» (надалі Товариство) на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (угода сторін). Так, з 09 жовтня 2017 р. по 18 жовтня 2017 р., позивач перебувала на амбулаторному лікуванні у сімейного лікаря Центру ПМСД м.Мукачева, про що було видано листок непрацездатності. На дату звільнення (19 жовтня 2017 р.) відповідачем не було оплачено листок непрацездатності за 10 календарних днів, що з урахуванням страхового стажу позивача становить 610 грн.

Вважає, що окрім виплати 1 913,62 грн. заборгованості заробітної плати відповідач усилу вимог ст.117 КЗпП України зобовязаний компенсувати їй також 19 296 грн. за затримку розрахунку при звільненні (3200 грн. середнього заробітку за один календарний місяць за трудовим договором поділити на 24 робочих дні портьє в календарному місяці помножити на 144 календарних дні за період затримки розрахунку).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 27 березня 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем здійснено правильне нарахування і виплата позивачу в повному обсязі всіх нарахувань по заробітній платі та компенсації за невикористані дні відпустки.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати це рішення із підстав неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове про задоволення позову.

Доводи скарги зводяться до такого:

-розрахункові листки не є документами, які фіксують виплату заробітної плати в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та суперечать ч.1 ст. 9 ЦПК України (мова цивільного судочинства);

-твердження суду, що відповідач повністю провів виплату всіх нарахувань є безпідставним;

-розгляд справи в порядку спрощеного провадження суперечить практиці ЄСПЛ.

У відзиві представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені доводи заперечень зводяться до того, що всі належні позивачу платежі були нараховані та виплачені у порядку, встановленому чинним законодавством.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність установленим обставинам справи, належно оціненим доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Так, згідно з положеннями ст.ст. 116 ч.1, 117 ч.1 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Днем звільнення вважається останній день роботи. У цей день працівникові має бути повністю виданий розрахунок із заробітної плати: має бути видана заробітна плата, включаючи оплату праці за останній день роботи, компенсація за невикористані дні відпустки.

Підставою відповідальності власника (підприємства) є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП) та вина власника.

Установлено, що ОСОБА_2 була прийнята на роботу до відповідача 26.09.2017 р. і звільнена за угодою сторін 19.10.2017 р. За вказаний період часу обліковано 10 робочих днів і 10 днів амбулаторного лікування. Заробітна плата у вересні (4 робочих дні) для видачі позивачу склала 490.67 грн., у жовтні (6 робочих днів) 736 грн., грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку (2 дні) 171.74 грн., допомога по тимчасовій непрацездатності (10 днів амбулаторного лікування) 515.21 грн., а загалом належна до виплати сума склала 1913.62 грн., що підтверджується довідкою відповідача від 16.02.2018 р. (а.с.28), розрахунковими листками за вересень-листопад 2017 р. (а.с.29-30), звітами про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів за вересень-жовтень 2017 р. (а.с.31-38).

Апеляційне твердження про те, що вказані розрахункові листки не є документами, які фіксують виплату заробітної плати в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та суперечать ч.1 ст. 9 ЦПК України (мова цивільного судочинства) є цілком безпідставними, оскільки в розумінні ст.ст. 76-79 ЦПК України такі листки є належними, допустимими та достовірними доказами, і за своїм змістом не є документами у підтвердження факту виплати апріорі.

Предмет позову та один із доводів апеляційної скарги базуються на невиплаті ОСОБА_2 (як найменше по день збільшення позовних вимог а.с.52-53) всіх сум, що належать їй від відповідача, а саме: 1913.62 грн.

Як видно із заперечень відповідача на заяву про збільшення позовних вимог (а.с.60-61), станом на 19.10.2017 р. сума належних до виплати позивачу коштів склала 1593.62 грн. (заробітна плата за вересень-жовтень 2017 р., грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності за перші 5 днів непрацездатності).

Виплата позивачу цих грошових коштів підтверджується видатковими касовими ордерами (за підписами позивача) від 06.10.2017 р. на суму 490.67 грн. (зарплата за вересень 2017 р.) і від 19.10.2017 р. на суму 1102.95 грн. (а.с.89), а всього -1593.62 грн.

Тобто, належні ОСОБА_2 при звільненні грошові кошти виплачені їй своєчасно, що виключає матеріальну відповідальність роботодавця у порядку, передбаченому ст. 117 КЗпП України, та спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Решту суми в розмірі 320 грн. (1913.62 грн. мінус 1593.62 грн.) складає компенсація Фонду соціального страхування України (з 6-го дня непрацездатності особи), яка надійшла відповідачу лише 15.11.2017 р. на підставі заяви-розрахунку останнього від 07.11.2017 р. (а.с.69-71).

У звязку з цим указана сума не входила та не могла бути складовою сум, належних до виплати позивачу в день звільнення.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення як суперечні фактичним обставинам справи, письмовим доказам, нормам матеріального (ст.ст. 116, 117 КЗпП України) та процесуального права (щодо спрощеного позовного провадження).

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 27 березня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 05 липня 2018 р.

Судді: