Справа № 300/305/18
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2018 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.,

суддів: Готра Т.Ю., Фазикош Г.В.,

секретарі - Микуляк Є.В.,

за участі представника - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород апеляційну скаргу начальника Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області В. Андрусь на ухвалу Воловецького районного суду від 19 квітня 2018 року (Головуючий - Конепуд В.І.) у справі за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу від 22.06.2004 р. № 322, договору про внесення змін від 05.09.2017 р. та повернення у державну власність об'єкта незавершеного будівництва,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Воловецькогоміськрайонного суду від 19 квітня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за позовною заявою Регіонального відділення Фонду державного майна України по Закарпатській області до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу від 22.06.2004 р. № 322, договору про внесення змін від 05.09.2017 р. та повернення у державну власність об'єкта незавершеного будівництва, в зв'язку з тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Не погодившись з даною ухвалою суду, начальник Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області В. Андрусь подав апеляційну скаргу, просить її скасувати та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.Зокрема, вважає помилковим висновок суду про те, що дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Заслухавши суддю-доповідача,представника,дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції посилався на те, що на вимоги п.8 ч.1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, яка визначає юрисдикцію адміністративних судів а саме, у спорах щодо вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності.

Однак з даним висновком суду першої інстанції погодитись не можна виходячи з наступного.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі якщо, заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою статті 19 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Позивач, Регіональне відділення ФДМУ по Закарпатській області звернулось до Воловецького районного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання Договору купівлі - продажу від 22 червня 2004 року № 322. Договору про внесення змін від 05 вересня 2017 року та повернення у державну власність об'єкта незавершеного будівництва - житлового будинку Воловецької райради проданого шляхом викупу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Тобто, позов заявлено з приводу нерухомого майна за його місцезнаходженням.

При цьому, в позовних матеріалах Регіональне відділення посилається на виключну підсудність, визначену ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Перелік позовів, для яких установлена виключна підсудність, розширеному тлумаченню не підлягає. Правила виключної підсудності діють також у випадку пред'явлення кількох позовних вимог, пов'язаних між собою, якщо на одну з них поширюється виключна підсудність.

Як вбачається з позовної заяви, підставою звернення до суду слугує факт невиконання громадянкою ОСОБА_3 взятих на себе договірних зобов'язань визначених, як істотні умови та узгоджених при укладанні оспорюваних Договорів. Наслідком розірвання, яких є повернення майна у державну власність.

Відповідно до загальних засад цивільного законодавства, договір є підставою виникнення зобов'язань. Зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. З ст. 509 ЦК України).

Обов'язковість виконання сторонами договору, передбачена ст. 629 ЦК України.

Тобто, наслідком невиконання сторонами договору взятих на себе зобов'язань є його розірвання у відповідності до ст. 611 ЦК України та п.2 ч.3 ст. 26 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Колегія вважає, що при винесенні ухвали суд помилково послався на п.8 ч.1 ст. 19 КАС України оскільки, в розумінні адміністративного судочинства даний спір не стосується вилучення або примусового відчуження майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності. При цьому, не зрозуміло в чому полягають суспільні потреби чи суспільна необхідність при поверненні у державну власність майна за невиконання договірних зобов'язань.

Поняття «суспільні потреби» або «суспільна необхідність» вилучення майна надає Закон України «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності».

В даному випадку правовідносини між позивачем та відповідачем носять виключно договірні зобов'язання та встановлюють відповідальність за їх порушення, і аж ніяк не носять характер суспільної необхідності або суспільної потреби держави або територіальної громади у вилученні шляхом відчуження або викупу майна.

Разом з цим, норма статті 19 КАС України вказує на те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється не на всі спори з суб'єктом владних повноважень, а лише на ті спори, які пов'язані із здійсненням цим суб'єктом владних управлінських функцій.

Віднесення однієї з сторін у спорі до особи, яка здійснює публічно - владні управлінські функції не може бути виключною обставиною для відмови у відкритті провадження у справі.

Повернення у державну власність майна є наслідком розірвання господарських договорів за невиконання взятих на себе зобов'язань, не виконання умов, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Розглядаючи позовні матеріали, суд першої інстанції виходив з того, що цей спір є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку апелянта, з якою погоджується колегія суддів, такий висновок суду не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про Фонд державного майна України», ФДМУ є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності.

ФДМУ здійснює свої повноваження безпосередньо і через регіональні відділення в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі та представництва у районах та містах, створених Фондом державного майна України, у разі необхідності (ч. 1 ст.6 цього ж Закону).

Організаційні відносини, пов'язані з приватизацією майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності; майнові відносини щодо господарського використання державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності врегульовані Законом України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин (надалі - Закон № 2163) та Закону України "Про особливості приватизації об'єктів незавершеного будівництва".

Зазначені нормативні акти визначають, що при здійсненні повноважень власника при реалізації державної політику у сфері приватизації державного майна ФДМУ, його регіональні відділення та представництва є не суб'єктами владних повноважень у тому значенні цього терміна, в якому його вжито у п.1 ч.1 ст.19 КАС України, а рівноправними суб'єктами майнових відносин, дії яких спрямовані на реалізацію свого права розпоряджатися цим майном відповідно до закону.

Предметом спору у справі є, зокрема, розірвання Договорів та повернення майна у державну власність.

Таким чином, заявлені вимоги випливають із відносин, що мають приватноправовий характер, а тому РВ в цих відносинах виступає як суб'єкт права власності, а не як суб'єкт владних повноважень і є етапом реалізації волі власника на укладення, зміну, розірвання Договорів, не змінює правову природу спірних відносин і не перетворює цей спір у публічно-правовий.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, у відповідності до вимог п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підлягає скасуванню, як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі та направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу начальника Регіонального відділення фонду державного майна України по Закарпатській області В. Андрусь задовольнити.

Ухвалу Воловецького районного суду від 19 квітня 2018 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02.08.2018 року.

Головуючий:

Судді: