АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2018 року м. Київ

Справа № 22-ц/796/4092/2018

Унікальний номер 755/1791/15-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Гончарук В.П., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору комісії недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійним договір комісії, посвідчений 10 квітня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.А. та зареєстрований в реєстрі за № 709.

На обґрунтування позову зазначила, що за умовами вказаного договору вона, як комітент, доручила відповідачу, як комісіонеру, на умовах відомих останньому та на власний розсуд продати належну комітенту на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Відповідно п. 5 договору комісії комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення правочинів, в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім'ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов'язується продати зазначене майно повинно бути не менше 800 000 грн., за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна. При підписанні договору комісії вона передала відповідачу оригінали документів на квартиру АДРЕСА_1.

Також, у той же день 10 квітня 2010 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчені тим же нотаріусом за реєстровим № 704 договір позики на суму 6 500 доларів США, що на момент укладення договору за офіційним курсом Національного банку України складало суму у розмірі 51 480 грн., строком повернення коштів до 10 квітня 2011 року, а також договір іпотеки за реєстровим № 706, відповідно якого позивачка передала в іпотеку належну їй на праві власності вищевказану квартиру.

Таким чином,позивачка вважалазазначений договіркомісії фіктивнимправочином (ст. 234 ЦК України), оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків зумовлених ним, його було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, підписання якого передувало укладенню спірного правочину. (т.1 а.с.1-2)

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 проти позову заперечував і просив відмовити в задоволенні позову, у т.ч. у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Вказував, що доводи позивачки не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, договір комісії не може бути визнаний недійсним з підстав фіктивності, оскільки відповідач свідомо брав на себе обов'язок здійснити правочин в інтересах позивача і мав умисел лише на його реальне виконання. (т.1 а.с.70-73)

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року, позов було задоволено, визнано недійсним договір комісії від 10 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований у реєстрі за № 709, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243,60 грн. (т.1 а.с.108, 110-114, 231-237)

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року було скасовано рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 09 листопада 2015 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. (т.2 а.с.30-32)

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору комісії недійсним задоволено, визнано недійсним договір комісії від 10 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований у реєстрі за № 709. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 243,60 грн. (т.2 а.с.65-68)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по справі залишено без задоволення. (т.2 а.с.103-104)

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року, просив його скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити у повному обсязі та вирішити питання про розподіл судових витрат. На обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що судом не було враховано висновків суду касаційної інстанції по цій справі, які викладені в ухвалі від 24 лютого 2016 року. Вважав, що суд першої інстанції не мав права визнавати договір комісії недійсним лише на тих підставах, що позивач ОСОБА_2 фактично проживає та є зареєстрованою у спірній квартирі. Крім цього, судом не були враховані умови пункту 10 договору комісії, згідно яких сторони стверджували і наполягали, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також те, що він не носить характеру фіктивного або удаваного. Оскільки із позовом ОСОБА_2 звернулась лише 21 січня 2015 року, апелянт вважав, що суд мав відмовити у задоволенні позову також з підстав спливу строку позовної давності. (т. 2 а.с.108-112)

ОСОБА_2 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому із посиланням на необґрунтованість доводів апеляційної скарги просила залишити заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. (т.2 а.с.133-139)

Зважаючи наположення пункту8 частини1 РозділуХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакціїЗакону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_6 заперечував проти скарги і просив її відхилити.

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. ОСОБА_2 була сповіщена врученням повістки представнику ОСОБА_6 ОСОБА_1 був сповіщений врученням повідомлення представнику. (т.2 а.с. 152-154)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 10 квітня 2010 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 були укладені три нижчевказаних правочини, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М.

За реєстровим № 704 укладено договір позики, відповідно якого позивач отримала від відповідача грошові кошти у розмірі 6 500 доларів США, що на момент укладення цього договору, згідно офіційного курсу НБУ складало суму у розмірі 51 480 грн., терміном повернення до 10 березня 2011 року. (т.1 а.с.6-7)

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором позики, 10 квітня 2010 року між сторонами було укладено іпотечний договір за реєстровим № 706, згідно якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 нерухоме майно: квартиру номер АДРЕСА_1. (т.1 а.с.8-11)

Крім того, 10 квітня 2010 року між тими самими сторонами було укладено договір комісії за реєстровим № 709, згідно з яким ОСОБА_1 (комісіонер) діє за дорученням ОСОБА_2 (комітента), вчиняючи правочин в інтересах комітента та за її рахунок, але від свого імені, створюючи для комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення прав та обов'язків).

Відповідно до п. п. 4, 5 договору комісії комітент (ОСОБА_2.) доручає, а комісіонер (ОСОБА_1.) зобов'язується на умовах відомих йому та на власний розсуд продати квартиру АДРЕСА_1. Комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення вищевказаних правочинів, в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім'ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов'язується продати зазначене майно, повинна бути не менше 800 000. грн., за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна. (т.1 а.с.4-5)

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що договір комісії є недійсним із підстав фіктивності (ст. 234 ЦК України), оскільки його було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, як гарантування повернення коштів, без наміру створити правові наслідки.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи позивачки врахувавши наступне.

Згідно ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Відповідно до положень ст. 1012 ЦК України, договір комісії може бути укладений на визначений строк або без визначення строку, з визначенням або без визначення території його виконання, з умовою чи без умови щодо асортименту товарів, які є предметом комісії.

Комітент може бути зобов'язаний утримуватися від укладення договору комісії з іншими особами.

Істотними умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов'язується продати або купити майно, є умови про це майно та його ціну.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Відповідна правова позиція міститься в постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 21 січня 2015 р. у справі N 6-197цс14 та постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі N 6-116цс14, від 09 серпня 2017 року у справі за N 6-2690цс16.

Відповідні роз'яснення містяться і в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за змістом яких для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно врахувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин.

Як встановлено судом, в оскаржуваному договорі сторони зазначили усі істотні умови договору комісії, які частково виконані самою позивачкою, зокрема, за пунктом 6 цього Договору позивачка (Комітент) передала комісіонеру оригінали документів на вказану вище квартиру, а саме: договір купівлі-продажу квартири, посвідчений 11 грудня 2002 року державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Пилипчук О.І. за реєстровим № 15-2736, та технічний паспорт до неї.

За пунктом 10 вищевказаного Договору комісії зазначено, що Сторони підтверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, дійсність намірів при укладенні цього договору, а також те, що він не носить характеру фіктивного або удаваного.(т. 1 а.с. 4-5)

Позивачкою не доведено і районним судом не встановлено наявності умислу на укладення фіктивного правочину відповідача ОСОБА_1 який є другою стороною оспорюваного правочину.

Доводи позивачки додатково подані нею до районного суду про фіктивність оспорюваного нею правочину колегія суддів визнала неспроможними та відхилила, оскільки такі доводи обґрунтовані укладенням разом із договором комісії - договорів позики і іпотеки. (т. 2 а.с. 37-40)

Факт укладення між сторонами 10 квітня 2010 року договору позики за яким ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_1 6500 доларів США та договору іпотеки за яким на забезпечення виконання договору позики ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_1 належну їй квартиру, сам по собі не свідчить про фіктивність оспорюваного позивачкою договору комісії і не може бути визнаний підставою недійсності останнього.

Доводи позивачки, що відповідач ухилявся від отримання виконання договору позики, що квартира відповідачу не передавалась, позивач в ній до теперішнього часу продовжує проживати та залишається зареєстрованою з членами своєї сім'ї, не мають правового значення при вирішенні питання про фіктивність оспорюваного договору комісії.

За таких обставин висновки районного суду що у учасників правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки правочину не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання представника позивачки - адвоката ОСОБА_6 на заявлену позивачкою відмову від Договору комісії і, як наслідок його розірвання в односторонньому порядку застосуванням положень пункту 7 цього Договору, колегія суддів відхилила, оскільки предметом доказування у цій справі є визнання вищевказаного Договору комісії недійсним з підстав його фіктивності (ст. 234 ЦК України). Доводи про розірвання цього Договору перебувають поза межами предмету доказування по цій справі. При цьому, недійсність і розірвання оспорюваного Договору мають різні правові наслідки за чинним ЦК України.

За таких обставин, правових підстав передбачених ст. 234 ЦК України для задоволення позовних вимог про визнання недійсним вищевказаного Договору комісії від 10 квітня 2010 року не встановлено.

Зважаючи на вищевказане, колегія суддів відхилила посилання апелянта на пропуск позивачкою строку позовної давності як підставу відмови в позові.

Оскільки судом першої інстанції, відповідно до наданих сторонами доказів, встановлено фактичні обставини справи, однак спір вирішено з порушенням зазначених норм матеріального права, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 19 січня 2017 року - скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору комісії недійсним.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 липня 2018 року.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова