АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1132/18Головуючий по 1 інстанції - Середа Л.В.
Категорія: 5 Доповідач в апеляційній інстанції - Нерушак Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах :

Головуючого Нерушак Л.В.

Суддів Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.

за участю секретаря Наконечної М.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3; представник позивача - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5; представник відповідача ОСОБА_6

особа, що подає апеляційну скаргу - відповідач ОСОБА_5

розглянувши у м. Черкаси у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Середи Л.В. у залі Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області 10 травня 2018 року об 11 год. 20 хв., повний текст рішення складений 16 травня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -:

в с т а н о в и в :

20 липня 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання за позивачем та відповідачем права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами по 1 / 5 частині за кожним за адресою АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_3 в обґрунтування позовних вимог вказує, що з 14 вересня 2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився спільний син - ОСОБА_7. Позивач посилається, що одруження з відповідачем виявилося невдалим, шлюбні відносини фактично припинились, причиною тому стали різні погляди на життя, постійні непорозуміння та сварки, в зв'язку з чим збереження шлюбу і подальше спільне життя з відповідачем стало неможливим.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 листопада 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 був розірваний.

Позивач ОСОБА_3 вказує, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано за спільні кошти 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3, посилаючись на норми СК України та ЦК України, наполягає на тому, що вказаний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності, який належить сторонам по справі, виходячи з принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, оскільки відповідач не визнає право позивача на вказане майно. Тому позивач ОСОБА_3 просила суд визнати об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5, шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Також просила суд стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя задоволено повністю.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

Поділено майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., та визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 640,00 грн., в порядку відшкодування оплати судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_5 оскаржив рішення в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі ОСОБА_5 вказує, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням судом норм матеріального та процесуального права, незаконно, необґрунтовано, неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок відмови в допиті свідків, які були заявлені, а також нові обставини, які не були досліджені під час справи. ОСОБА_5 вказує, що судом не було застосовано строк позовної давності до спірних правовідносин, а також зазначає, що в матеріалах справи не зрозуміло, яким чином опинилась копія пропозиції щодо добровільного розподілу майна від 27 червня 2017 року, та яка йому не надсилалась, крім того судом не взято до уваги копію розписки, яка свідчить про те, що кошти на придбання спірного будинку були його особистими коштами.

ОСОБА_5 просить суд скасувати рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2018 року та винести нову постанову, якою у позові ОСОБА_3 до нього про поділ майна подружжя відмовити повністю.

На адресу апеляційного суду Черкаської області відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_5 не надходив.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням, але без виклику сторін.

Згідно до вимог ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

При цьому, за загальним правилом встановленим вказаною нормою права, розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно до вимог ст. 128 ЦПК України вбачається, що суд лише повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, а не викликає до судового засідання, якщо їх явка є не обов'язковою.

На підставі викладеного, розгляд даної справи проводиться судом апеляційної інстанції за загальним правилом, встановленим чинним процесуальним законом України з повідомленням учасників справи про дату, час і місце судового засідання, але без виклику до судового засідання, оскільки їх явка є не обов'язковою.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.

Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про поділ майна подружжя та визнання за позивачем та відповідачем права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами по 1 / 5 частині за кожним, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, посилаючись, що ні позивачем, ні відповідачем суду не надано належних доказів, у розумінні вимог статей 77-80 ЦПК України, що вказаний будинок був придбаний за особисті кошти позивача чи відповідача.Також матеріали справи не містять жодних доказів придбання вказаного будинку за особисті кошти відповідача по справі, адже останнім суду не надано жодних відомостей ні про розмір та джерело доходів відповідача в період придбання вказаного будинку, ні інших доказів, які могли б ствердити факт придбання вказаного майна за особисті кошти відповідача, на чому він наполягав. Щодо строків давності та обрахування строків позовної давності суд дійшов висновку, що строк давності для позивача почався не з моменту розірвання шлюбу, як про це просить відповідач, а з моменту, коли відповідач не визнав право позивача на вказане майно, тому суд дійшов висновку про поділ майна подружжя та визнання за кожним із них права власності на 1/ 5 частину будинку з надвірними спорудами.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду є обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалив у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, колегія суддів апеляційного суду не вбачає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції згідно даних свідоцтва про шлюб НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Золотоніському району Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (після шлюбу ОСОБА_3) 14 вересня 2007 року уклали шлюб , що підтверджується даними актового запису № 10 від 14 вересня 2007 року (а. с. 4).

Згідно даних свідоцтва НОМЕР_2, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Золотоноші Золотоніського міськрайонного управління юстиції Черкаської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився спільний син ОСОБА_7 (а.с.5).

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 листопада 2012 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано (а. с. 9).

Згідно даних Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, № 90518552 від 26 червня 2017 року вбачається, що 11 січня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 придбав 2/5 частин будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя , може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статті 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 наполягає, а відповідач ОСОБА_5 не заперечує, що вказаний будинок був придбаний сторонами в інтересах їх сім'ї.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, вказаний будинок суд визнає об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає розподілу, з чим повністю погоджується суд апеляційної інстанції .

ОСОБА_5 зазначає в апеляційній скарзі, що спірний будинок був придбаний за його особисті кошти, на підтвердження чого надає копію розписки (а. с. 23), яка була досліджена судом першої інстанції . Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять жодних доказів придбання вказаного будинку за особисті кошти відповідача ОСОБА_5, адже останнім суду не надано жодних відомостей ні про розмір та джерело доходів відповідача в період придбання вказаного будинку, ні інших доказів, які могли б ствердити факт придбання вказаного майна за особисті кошти відповідача.

Доводи ОСОБА_5 про те, що копія пропозиції щодо добровільного розподілу майна від 27 червня 2017 року невідомим чином опинилась в матеріалах справи, та йому не надсилалась, спростовується цими ж матеріалами справи, а саме відповідно даних квитанції та опису вкладення у цінний лист з повідомленням про вручення ОСОБА_5 було надіслано на адресу: АДРЕСА_1 пропозицію про поділ майна (а. с. 32-33).

Згідно даних журналу судового засідання від 13 листопада 2017 року суду першої інстанції копію письмової пропозиції позивача ОСОБА_3 було приєднано до матеріалів цивільної справи за клопотанням позивача (а. с. 36-38).

Щодо застосування строків позовної давності, на які посилається ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, то апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскільки відповідач не визнав право позивача на визнання частини будинку об'єктом права спільної сумісної власності та поділу такого майна з моменту звернення позивача до відповідача з пропозицією щодо добровільного розподілу майна, то суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що обрахування строків позовної давності слід здійснювати з дня, коли відповідач ОСОБА_5 не визнав право позивача на вказане майно, та позивач змушена була звернутись до суду з позовом до відповідача.

Отже, доводи апеляційної скарги про не урахування судом першої інстанції строків позовної давності є безпідставними, оскільки відповідно до частини другої статті 72 СК України, такий строк обчислюється не з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а з моменту, коли один із співвласників дізнався, або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України.

Виходячи з вищевикладеного , апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірний будинок сторін є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, та виходячи із принципу рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, є підстави для визнання за кожним із сторін права власності по 1/ 2 вказаного майна, що відповідно кожен із подружжя матиме право власності на 1/ 5 частину житлового будинку та надвірних споруд в АДРЕСА_1.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Апеляційний суд не приймає до уваги доводів апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права, оскільки ОСОБА_5 не обґрунтовує та не вказує у апеляційній скарзі, які саме вимоги процесуального права порушено судом, як і не зазначає, в чому полягає порушення норм матеріального права та невірного застосування норм матеріального права, та які норми матеріального права слід застосувати до заявлених ним позовних вимог, в чому полягає на його думку порушенням вимог закону, яке він вважає дає підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду, звертає увагу, що саме лише перерахування особою, яка подає апеляційну скаргу підстав скасування рішення суду, які передбачені згідно вимог ст. 376 ЦПК України, без їх належного обґрунтування скаржником, який має спростувати висновки суду першої інстанції, щоб довести суду апеляційної інстанції необґрунтованість та помилковість висновків суду першої інстанції, не дають підстав апеляційному суду задовольнити вимоги апеляційної скарги та скасувати рішення суду першої інстанції за відсутності правових підстав, передбачених чинним законодавством.

Оцінюючи надані сторонами докази, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги повторюють повністю відзив на позов та пояснення відповідача, були предметом розгляду суду першої інстанції, та вказаним доводам дана належна оцінка, і ці доводи ОСОБА_5 не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційної скарги відповідача про відмову у задоволенні позову про поділ майна подружжя .

Апеляційний суд дійшов висновку, що з вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, та залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи. Отже, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, були предметом розгляду суду першої інстанції, яким дана належна оцінка, не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.

Інших доводів, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвалене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя - залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законом.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г.

Карпенко О.В.

Повний текст постанови виготовлений 24 липня 2018 року.