Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/23612/15-ц

провадження № 61-8675св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року у складі судді Леонтюк Л. К. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, ОСОБА_4про стягнення інфляційних збитків та 3 % річних за прострочення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що Дарницьким районним судом м. Києва було ухвалено рішення від 07 березня 2014 року, яким вирішено виділити його частку із спільного майна, а саме - квартири АДРЕСА_2. в рівних частках на його користь грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаної квартири в сумі 399 370 гривень. Зазначене рішення жодною із сторін не оспорювалося. Однак, незважаючи на те, що 18 березня 2014 року рішення набрало законної сили, остаточно ОСОБА_2 та ОСОБА_11. рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2014 року виконано лише у рамках відкритого виконавчого провадження у серпні 2015 року, що призвело до значних інфляційних втрат для нього, порушення його прав та інтересів.

Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь інфляційні збитки у розмірі 2 056 грн 47 коп. та 3 % річних у розмірі 210 грн 78 коп., а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь інфляційні збитки у розмірі 44 647 грн 64 коп. та 3% річних у розмірі 4 693 грн 07 коп.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення помилково перерахованих коштів, що перевищили розмір грошової компенсації вартості 1/4 частини квартири № 36, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 44б, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він із ОСОБА_1 узгодили графік погашення боргу до січня 2016 року, але він виконав графік до 20 липня 2015 року і повністю розрахувався з останнім. Разом з тим при перерахуванні коштів він переплатив 11 900 грн, які й просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року прийнято до розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення помилково перерахованих коштів, що перевищили розмір грошової компенсації вартості 1/4 частини квартири. Об'єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 надміру переплачену суму грошової компенсації вартості 1/4 частки квартири в сумі

11 900 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1слід відмовити з тих підстав, що, на думку суду, до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України не застосовуються. Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний суд виходив із того, що

ОСОБА_2 на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 7 березня 2014 року переплатив 11 900 грн на користь ОСОБА_1, тому вказана сума підлягає стягненню з останнього на користь ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_3 відхилено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 травня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення районного суду є законним та обґрунтованим, висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно. Вважав, що підставою застосування відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України, є прострочення боржником грошового зобов'язання. Така відповідальність на думку апеляційного суду настає у разі встановлення, що зобов'язання є грошовим, у інших випадках вказана норма застосуванню не підлягає. Вірним визнав висновок районного суду про те, що положення статті 625 ЦК України не застосовуються до правовідносин, які виникли між сторонами щодо виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, шляхом отримання одним із співвласників грошової компенсації вартості його частки. При цьому зазначав, що відсутні підстави вважати, що між ОСОБА_1, з одного боку, та ОСОБА_2 і ОСОБА_4, з іншого боку, на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7 березня 2014 року виникли зобов'язальні відносини, оскільки з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 ЦК України, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. До ухвалення вказаного рішення між сторонами зобов'язальні правовідносини не існували.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просили скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалено з порушенням норм чинного законодавства. Зазначали, що відповідно до частини другої

статті 625 ЦК України підставою застосування вказаної норми відповідальності є прострочення боржником виконання грошового зобов'язання. Як передбачено частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Рішенням суду встановлено (підтверджено) зобов'язання сплатити певну суму, а виконавчим провадженням був встановлений строк для добровільного виконання рішення суду. Відповідачами не було добровільно виконано грошове зобов'язання, що призвело до застосування процедури примусового виконання. Посилалися також на те, що інфляційні нарахування та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними для сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

У березні 2017 року до суду надійшло заперечення на касаційну скаргу

від ОСОБА_2 та ОСОБА_4, в якому вони посилалися на те, що оскаржувані судові рішення ухвалено відповідно до вимог чинного законодавства. Вважали, що судами у повному обсязі встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, доведено та всебічно обґрунтовано їх у своєму рішенні. Крім того, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності. ОСОБА_1 для стягнення інфляційних втрат посилався на статтю 625 ЦК України, але вказана стаття таку компенсацію передбачає тільки при наявності договірних відносин між кредитором та боржником. Зазначали про те, що стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Позивач не був кредитором до початку розгляду справи у суді, оскільки не давав їм гроші у борг, у суду не було жодних підстав встановити статус кредитора при відсутності між ними договірних відносин, а позивач не надав відповідних доказів. Тому рішення районного суду та ухвала апеляційного суду є законними та обґрунтованими.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва

від 7 березня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено та виділено частку ОСОБА_1 із спільного майна, а саме - квартири АДРЕСА_1, шляхом стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частках на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаної квартири в сумі 399 370 грн. Припинено право власності ОСОБА_1 на

1/2 частину вищезазначеної квартири. Визнано за ОСОБА_2 та

ОСОБА_4 в рівних частках право власності на належну ОСОБА_1

1/2 частину квартири.

24 березня 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у

м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 19 березня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва.

28 квітня 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у

м. Києві Семко Б. О. закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на підставі пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення суду).

22 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягнуто згоди щодо встановлення графіку виплати заборгованості у розмірі 199 685 грн у період з січня 2015 року по січень 2016 року.

29 грудня 2014 року постановою старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у

м. Києві Шевченко М. Р. накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

У період з січня по липень 2015 року ОСОБА_2 перерахував ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 168 735 грн, а також на рахунок виконавчої служби

42 849 грн 55 коп., які державним виконавцем перераховані на рахунок

ОСОБА_1 При цьому ОСОБА_2 переплатив суму, належну до сплати ОСОБА_1, на 11 900 грн.

22 липня 2015 року до відділу державної виконавчої служби надійшла заява ОСОБА_1 про закриття виконавчого провадження у зв'язку з повним виконанням рішення суду.

24 липня 2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м.Києві винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі

пункту 8 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичне повне виконання рішення суду).

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 6 липня 2016 року № 6-1946цс15.

Проте апеляційний суд на зазначені вище вимоги закону уваги не звернув; не врахував, що на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням грошової компенсації вартості 1/2 частини квартири, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, яким зазначені положення закону не застосовані.

При новому розгляді судом апеляційної інстанції має бути врахована правова позиція ВеликоїПалати Верховного Суду, висловлена у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта