Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 619/4153/16-ц

провадження № 61-7985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

заінтересована особа - Русько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року у складі судді Кононихіної Н. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в обґрунтування якої зазначив, що його батько ОСОБА_6 з 1969 року проживав у цивільному шлюбі з ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після смерті останньої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1. 15 жовтня 2002 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно ОСОБА_4

У зв'язку з тим, що була допущена помилка при зазначенні його прізвища в тексті заповіту - його прізвище вказане як «ОСОБА_7» замість «ОСОБА_7», у нього виникли труднощі під час оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

За таких обставин заявник просив встановити факт належності йому вказаного заповіту від 15 жовтня 2002 року, складеного ОСОБА_7

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року заяву ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт належності ОСОБА_4 заповіту від 15 жовтня 2002 року, посвідченого секретарем Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області Хурсовою С. І. за реєстровим № 197, складеного ОСОБА_7, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані заявником докази свідчать про обґрунтованість його доводів та наявність підстав для визнання вказаного у заяві факту у відповідності до вимог статті 259 ЦПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка є племінницею та спадкоємицею за законом померлої ОСОБА_7, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що доведеним є факт належності саме заявнику заповіту, складеного ОСОБА_7 Водночас посилання ОСОБА_5 про наявність спору щодо спадкового майна у цій справі є безпідставними, оскільки спір про право вирішувався у іншій справі за позовом ОСОБА_4 до Русько-Лозівської сільської ради Дергачівського району Харківської області та ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів того, що заповіт ОСОБА_7 від 15 жовтня 2002 року було складено саме на ім'я ОСОБА_4 Обставини справи свідчать про наявність спору про право на спадкове майно між нею, як племінницею та спадкоємицею ОСОБА_7, та заявником, однак її не було залучено до справи як заінтересовану особу.

ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу, який мотивований тим, що спір про право розглядався в межах розгляду справи за його позовом про встановлення додаткового строку про прийняття спадщини. Доводи ОСОБА_5 щодо відсутності у померлої ОСОБА_7 підстав заповідати майно ОСОБА_4 є безпідставними, оскільки предмет розгляду цієї справи інший.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

09 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення попередніх інстанцій не відповідають.

Судом установлено, що батько заявника - ОСОБА_6 з 1969 року перебував у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_7

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Після смерті останньої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, розташованими по АДРЕСА_1

15 жовтня 2002 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно ОСОБА_9

ОСОБА_4 вказав, що при зазначенні його прізвища в тексті заповіту була допущена помилка - його прізвище вказане як «ОСОБА_7» замість «ОСОБА_7», а тому у нього виникли труднощі під час оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_5, яка є племінницею померлої ОСОБА_7, подала до Дергачівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті останньої, проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з наявністю заповіту на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 77).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 березня 2017 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_4 до Русько-Лозівської сільської ради, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про встановлення факту належності йому заповіту для подальшого вирішення спору щодо права на спадкування майна, що залишилося після смерті ОСОБА_7

При розгляді справи суди не звернули уваги на таке.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 234 ЦПК України 2004 року).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 256 ЦПК України 2004 року).

У частині четвертій статті 256 ЦПК України 2004 року передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Проте суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_4 звернувся до суду з цією заявою для подальшого вирішення спору щодо виникнення права на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_7, тобто вбачається спір про право між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка є спадкоємицею за законом після смерті ОСОБА_7, щодо спадкового майна.

Додатковим свідченням наявності спору про право на спадкове майно є те, що позов про визначення ОСОБА_4 додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, пред'явлений саме до відповідача ОСОБА_5, яка також заявила вимогу про право на спадщину.

При цьому помилковим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що в межах цієї справи вирішувався спір про право на спадщину між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки предметом вказаного спору було визначення додаткового строку для прийняття спадщини як такого, що пропущений з поважних причин.

Колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_4 про встановлення факту належності йому заповіту повинні розглядатись саме в порядку позовного провадження з урахуванням спору про право на спадковий будинок і з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

Відповідно до пункту третього частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд;

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що є підставою для їх скасування із залишенням заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, без розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 26 жовтня 2017 року скасувати.

Заяву ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта