Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 369/6032/14-ц

провадження № 61-6181св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В.,

ІвановоїІ. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа - відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних збитків.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що на виконанні відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області перебуває дублікат виконавчого листа від 23 квітня 2007 року № 2-81, виданий на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2000 року про стягнення з ОСОБА_2 на її користь боргу в розмірі 51 193 грн 00 коп.

Крім того, 15 вересня 2009 року видано виконавчий лист на виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2009 року про стягнення з ОСОБА_2 на її користь заборгованості у розмірі 48 902 грн 69 коп., який 18 вересня 2009 року пред'явлено до виконання.

02 жовтня 2009 року зазначені виконавчі провадження об'єднані в одне виконавче провадження та присвоєно єдиний № 168/5 про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 100 094 грн 69 коп.

Ураховуючи, що ОСОБА_2 прострочив виконання грошового зобов'язання, просила стягнути з відповідача відповідно до статті 625 ЦК України три проценти річних у розмірі 17 204 грн 678 коп. та 25 023 грн 96 коп. інфляційних втрат.

Заочним рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 19 вересня 2014 року задоволено її позов про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 трьох процентів річних у розмірі 17 204 грн 67 коп., та інфляційні втрати у розмірі 25 023 грн 96 коп. за прострочення виконання грошового зобов'язання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 липня 2016 року зазначене судове рішення за заявою ОСОБА_2 скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2, третя особа - відділ державної виконавчої служби

Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про стягнення трьох відсотків річних, інфляційних збитків та відшкодування моральної шкоди.

Посилалася на те, що відповідач не виконує рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2000 року, від 10 квітня

2009 року та від 19 вересня 2014 року, а тому відповідно до частини другої статті 625 ЦК України просила нарахувати відповідачеві штрафні санкції за невиконання грошових зобов'язань з травня 2014 року.

На обгрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 770 459 грн 00 коп. посилалася на те, що вона є особою похилого віку, а тому не виконання відповідачем з 1996 року зобов'язань з повернення грошових коштів завдає їй моральні страждання та призводить до погіршення стану здоров'я.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року зазначені позови об'єднано в одне провадження.

З урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь завдані збитки:

- із суми заборгованості 51 193 грн 00 коп. за період з березня 2000 року по лютий 2017 року включно: інфляційну складову в сумі 354 050 грн 00 коп. та три відсотки річних в сумі 24 576 грн 00 коп., всього - 378 626 грн 00 коп;

- із суми заборгованості 48 902 грн 00 коп. за період з квітня 2009 року по лютий 2017 року включно: інфляційну складову в сумі 121 912 грн 00 коп. та три відсотки річних в сумі 10 269 грн 00 коп., всього - 132 181 грн 00 коп.;

-із суми заборгованості 42 228 грн 00 коп. за період з вересня 2014 року по лютий 2017 року включно: інфляційну складову в сумі 76 813 грн 00 коп. та три відсотки річних в сумі 2 533 грн 00 коп., всього - 79 346 грн 00 коп., а також 1 770 459 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 12 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за змістом статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. Суд зазначив, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 10 квітня 2009 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вже стягнуто 48 902 грн 69 коп. на відшкодування заподіяних збитків. Встановлений судовим рішенням у цій справі розмір шкоди відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року має преюдиційне значення при вирішенні цієї справи, і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень статті 625 ЦК України. Не підлягає задоволенню вимога про відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не довела обставин, на які вона посилалася на обгрунтування своїх позовних вимог в цій частині.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення

Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня

2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 завдані збитки:

- із суми заборгованості 51 193 грн 00 коп. за період з березня 2000 року по лютий 2017 року включно: інфляційну складову в сумі 354 050 грн 00 коп. та три відсотки річних в сумі 24 576 грн 00 коп., всього - 378 626 грн

00 коп;

- із суми заборгованості 48 902 грн 00 коп. за період з квітня 2009 року по лютий 2017 року включно: інфляційну складову в сумі 121 912 грн 00 коп. та три відсотки річних в сумі 10 269 грн 00 коп., всього - 132 181 грн

00 коп.;

- із суми заборгованості 42 228 грн 00 коп. за період з вересня 2014 року по лютий 2017 року включно: інфляційну складову в сумі 76 813 грн 00 коп. та три відсотки річних в сумі 2 533 грн 00 коп., всього - 79 346 грн 00 коп.,

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що правовий аналіз статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу, а тому позивач має право на стягнення інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі статті 625 ЦК України.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1про відшкодування моральної шкоди відмовлено за їх не доведеністю.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року,

ОСОБА_2 просив скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2017 року та залишити в силі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга, з урахуванням поданої до неї заяви, обгрунтована посиланням на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2000 року з нього вже було стягнуто всі збитки за договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_1, а тому відсутні підстави для стягнення з нього інших збитків, оскільки ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності за одне й те саме порушення. Крім того, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2014 року, яким з нього на користь позивача стягнуто 42 228 грн 00 коп. скасовано, а тому підстав для нарахування інфляційних втрат на цю суму немає.

Зазначав, що у рішенні апеляційного суду не наведені мотиви та розрахунок стягнутих сум, що робить його незрозумілим. Звертав увагу на те, що правовідносини, що виникли з приводу виконання судових рішень урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання, передбачену статтею 625 ЦК України. Крім того, судом не було ураховано часткове виконання судових рішень, шляхом внесення щомісячно грошових коштів.

Згідно з статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України, який набув чинності з 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв'язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такий висновок узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18

(686/21962/15-ц), у якій Велика Палата Верховного Суду зазначила про необхідність відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Таким чином, висновок апеляційного суду щодо наявності підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення, є законним та узгоджується з зазначеними вище нормами матеріального права.

Разом з тим, в іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 212 -214 ЦПК України 2004 року, з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2000 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг у розмірі

49 167 грн 00 коп., держмито у розмірі 2 026 грн, що у загальній сумі становить 51 193 грн 00 коп.

Дублікат виконавчого листа від 23 квітня 2007 року № 2-81, виданого на виконання зазначеного судового рішення, перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області.

На виконання рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2009 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 48 902 грн 69 коп., 30 грн 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення та державного мита у розмірі 489 грн

02 коп., 15 вересня 2009 року видано виконавчий лист про стягнення боргу у розмірі 48 902 грн 69 коп., який 18 вересня 2009 року пред'явлено до виконання.

02 жовтня 2009 року зазначені виконавчі провадження об'єднано в одне виконавче провадження та присвоєно єдиний № 168/5 про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на загальну суму 100 094 грн 69 коп.

(51 193 грн 00 коп.+ 48 902 грн 69 коп.).

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2014 року (справа №360/6032/14-ц) стягнуто з ОСОБА_2 ОСОБА_1 на користь три проценти річних у розмірі 17 204 грн 67 коп., інфляційні втрати у розмірі 25 023 грн 96 коп. Зазначені суми нараховані на суму заборгованості у розмірі 100 094 грн 69 коп.

Позивач зазначала, що зазначене рішення теж перебуває на виконанні в органах державної виконавчої служби, яке відповідач не виконує, у зв'язку з чим повинен нести відповідальність за не виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила стягнути інфляційні втрати та три проценти річних у зв'язку з невиконанням судових рішень Києво-Святошинського районного суду Київської області (від 24 березня 2000 року, від 10 квітня 2009 року та від 19 вересня 2014 року).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд дійшов висновку, що на грошові кошти у розмірі 42 228 грн 00 коп., стягнуті на підставі рішення суду від 19 вересня 2014 року, яке відповідачем не виконано, підлягають нараховуванню три проценти річних та інфляційні втрати. Разом з тим, суд не звернув увагу, що зазначене судове рішення було ухвалено в заочному порядку і за заявою ОСОБА_2 про його перегляд, скасовано ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 07 липня 2016 року, а справа призначена до судового розгляду у загальному порядку.

Щодо стягнення грошових коштів, нарахованих на суму 51 193 грн 00 коп., стягнуту за рішенням Києво-Святошинського районного суду м. Києва

від 24 березня 2000 року, Верховний Суд звертає увагу на неправильно визначений апеляційним судом період нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Так, позивач просила стягнути 378 626 грн 00 коп. за період з березня

2000 року по лютий 2017 рік. Апеляційний суд визнав зазначену вимогу обґрунтованою, не звернувши увагу на те, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат у зв'язку невиконанням рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2000 року, з відповідача вже було стягнуто 48 902 грн 69 коп., що фактично призвело до його подвійної відповідальності за невиконання одного і того ж зобов'язання за аналогічний період, що прямо заборонено частиною першою статті 61 Конституції України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК 2004).

В порушення вимог статей 57-60, 212-214, 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин справи, зокрема, які саме судові рішення перебувають на виконанні та не виконуються відповідачем, та за який період підлягають стягненню три проценти річних та інфляційні втрати, а також належно не перевірив наданий позивачем розрахунок.

В силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були належним чином досліджені апеляційним судом, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Відповідно до пунктів першого та третього частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Ураховуючи, що апеляційний суд неповно дослідив зібрані у справі докази, а відтак не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обгрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд.

Верховний Суд бере до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для її правильного вирішення.

Під час нового розгляду суду належить урахувати наведене, дослідити та належним чином оцінити зібрані у справі докази, встановити які саме судові рішення не виконуються відповідачем, з'ясувати період, за який можливе стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, перевірити наданий позивачем розрахунок на предмет правильності та законності, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик