Провадження № 2/200/258/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«12» квітня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.
за участю секретаря: Санжаровської Я.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту таким, що не є дійсним та про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -
В С Т А Н О В И В:
21 липня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_4 про визнання заповіту таким, що не є дійсним та про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з початку 2001 року стала жити однією сімєю з ОСОБА_5, та 04.12.2001 року вони з ОСОБА_5 за рахунок спільних коштів придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 за 7000 доларів США. Квартиру оформили на ОСОБА_5, та оскільки вона була придбана за спільні кошти, вирішили половину квартири переоформити на позивачку, але у бесіді з нотаріусом зясувалось, що договір дарування половини квартири буде коштувати значної суми грошей, яких у них на той час не було. Тому ОСОБА_5 30.06.2003 року склав заповіт, яким все своє майно заповів позивачці. В травні 2005 року у ОСОБА_5 була гіпертонічна криза, та з цього часу його стан здоровя значно погіршився. 08 квітня 2006 року позивачка та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб. 01 липня 2010 року у ОСОБА_5 стався інфаркт, 25.04.2014 року повторний інфаркт міокарда, та 08.07.2014 року ще один інфаркт міокарда. Після перенесеної хвороби ОСОБА_5 поводив себе дивно, міг забути який день тижня, як звати позивачку, не впізнавав сусідів та знайомих, не міг самостійно себе обслуговувати. До лікарні не зверталися, так як вважали це наслідком інфаркту та сподівались на одужання. 01 лютого 2015 року ОСОБА_5 помер. 23 березня 2015 року позивачка звернулась з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса ОСОБА_4, та 19.04.2015 року від нього позивачці стало відомо, що 05.01.2011 року ОСОБА_5 було складено заповіт, за яким він заповідав все своє майно своїм синам відповідачам по справі. Коли позивачка ознайомилась з копією заповіту від 05.01.2011 року, то звернула увагу, що підпис на вказаному заповіті не відповідає тому, як писав та розписувався її чоловік, тому вона вважає, що цей заповіт підписала інша людина, а не ОСОБА_5 Зазначає також, що ОСОБА_5 їй нічого не розповідав про таку значну подію як складання заповіту, та вважає, що на дату 05.01.2011 ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, так як знаходився у стані алкогольного спяніння, оскільки 04.01.2011 року до них приходили гості, ОСОБА_5 випивав до пізнього вечора, а 05.01.2011 року прокинувся та випив приблизно 300 грамів горілки та був пяний.
З огляду на викладене, позивач просив суд визнати заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 05.01.2001 року за реєстровим № 1, згідно з яким ОСОБА_5 усе своє майно заповідав своїм синам відповідачам за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 таким, що не є дійсним. Призначити по справі почеркознавчу експертизу.
Згідно автоматичного розподілу справ між суддями 31 грудня 2015 року зазначену цивільну справу передано судді Женеску Е.В.
Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Женеску Е.В. від 11 січня 2016 року вказану цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в судовому засіданні.
Крім того, 09 жовтня 2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1, треті особи приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_4, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.
Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтував наступним.
01 лютого 2015 року помер його батько ОСОБА_5. За життя батьком був складений заповіт, яким він усе своє майно заповідав позивачу та брату позивача ОСОБА_2. Після смерті батька відкрилась спадщина на належні йому 7/100 частин житлового будинку № 38 (квартира 6), розташованого в м. Дніпропетровську, вул.. Свєтлова. У встановлений законом строк позивач звернувся до приватного нотаріуса ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини. Брат ОСОБА_2 подав заяву про відмову від прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено у звязку з відсутністю оригіналу документа щодо права власності на спадкове майно. Цей оригінал знаходиться у відповідача, яка не надає його позивачу для оформлення спадщини. Відповідач є дружиною спадкодавця та на день смерті її чоловіка була непрацездатною, отже має право на обовязкову частку спадщини, яка складає 1/6 частину спадкового майна, або 7/600 частин будинку. Таким чином, позивач має право на спадкування 5/6 частин спадкового майна померлого батька, яке складає 35/600 частин житлового будинку.
З огляду на викладене, позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 01.02.2015 року, на 35/600 частин житлового будинку № 38, розташованого в м. Дніпропетровську, вул.. Свєтлова, що розташоване на земельній ділянці площею 564 кв.м., та складається із: А-1 житловий будинок, Б-1 житловий будинок, В, Д сараї, Ж сарай (тимчасовий), Е літній душ, Г гараж, № 1-3, ІІ споруди.
Представник позивача ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 12 квітня 2018 року, не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у відсутність позивача та його представника.
Представник відповідача ОСОБА_3 . у судове засідання, призначене на 12 квітня 2018 року, не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у відсутність позивача та його представника.
В судовому засіданні, яке відбулось 05 лютого 2018 року, представник позивача ОСОБА_1 та позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали в повному обсязі та посилались на обставини, викладені в позовній заяві. Надали клопотання про відмову від проведення почеркознавчої експертизи. Просили позов задовольнити. Проти позовних вимог ОСОБА_3 заперечували.
Представник ОСОБА_3 позовні вимоги, викладені в позові ОСОБА_1, не визнав, позовні вимоги, викладені у позові ОСОБА_3, підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.
Треті особи своїх представників в судове засідання не направили, причин неявки не повідомили.
Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
У судовому засіданні встановлено, що 04 грудня 2001 року між ОСОБА_7 (даруватель) та ОСОБА_5 (обдарований) укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно якого ОСОБА_7 подарував, а ОСОБА_5 прийняв в дар 7/100 частин домоволодіння № 38, що знаходиться у м. Дніпропетровську по вулиці Свєтлова на земельній ділянці розміром 581 кв.метрів з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами.
Згідно п.2 договору дарування, ці 7/100 частин домоволодіння складаються з: у житловому будинку Б-2 приміщення 6-1, 6-2 (житловою площею 13,5 кв.м.), І-1, б1-1 тамбур, ? сарая Д-1; у спільному користуванні № 1,2,І.
30 червня 2003 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, згідно якого усе своє майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося, заповів ОСОБА_1.
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 08 квітня 2006 року уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія І-КИ № 037426.
ОСОБА_5 помер 01 лютого 2015 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія І-КИ № 619420.
23 березня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини за заповітом і за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_5
Листом від 08.04.2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_1, що за результатами перевірки Спадкового реєстру був виявлений заповіт від імені ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 05.01.2001 року за реєстровим № 1, згідно якого спадкоємцями є ОСОБА_3 та ОСОБА_2
З матеріалів справи вбачається, що 05 січня 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10., згідно якого усе своє майно, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося, заповів ОСОБА_3 та ОСОБА_2.
ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія ГД № 931494.
27 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_5
27 березня 2015 року ОСОБА_11 звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3.
Постановою завідуючої Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 від 29 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 у посвідченні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 01.02.2015 року у звязку з відсутністю у спадкоємця оригінала права власності на спадкове майно та у звязку з тим, що спадкову справу заведено не в Сьомій дніпропетровській державній нотаріальній конторі.
Також, в попередніх судових засіданнях були опитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона є донькою ОСОБА_1 Свідок пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за спільні кошти купили спірний будинок, мама за ОСОБА_5 доглядала, діти ОСОБА_5 нічим не допомагали. Майно купили за 7000, ОСОБА_1 дала 2500. Свідок чула, що ОСОБА_5 казав, що все дістанеться ОСОБА_1, заповіт він склав тому, що договір дарування був оформлений лише на нього, тому що це було дешевше.
Свідок ОСОБА_14, яка є подругою ОСОБА_1, пояснила, що ОСОБА_5 і ОСОБА_1 проживали разом, гроші були спільні. Ліда збирала гроші, щоб купити собі квартиру, а коли вони зустрілись з ОСОБА_5, купили квартиру спільно.
Свідок ОСОБА_15, яка є сусідкою ОСОБА_1, пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 купили квартиру за договором дарування, так було простіше, робили там ремонт. Василь казав, що все дістанеться ОСОБА_1.
Свідок ОСОБА_16, яка є подругою ОСОБА_1, пояснила, що ОСОБА_1 і ОСОБА_16 спільно купили квартиру, у ОСОБА_1 було 2500. Василь оформив заповіт на ОСОБА_1, про інший заповіт він ніколи не говорив, казав, що все буде для ОСОБА_1.
Згідно ст. 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України. Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила (п. 16 постанови).
За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Заповіт є одностороннім правочином. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно зі ст. ст. 1247, 1251 ЦК України заповіт складається у письмовій формі і має бути посвідчений нотаріусом або іншими уповноваженими посадовими службовими особами відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 1254 цього Кодексу передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт. Кожний новий заповіт скасовує попередній.
Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Разом з тим, відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Крім того, згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи; розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Як вбачається із тексту спірного заповіту від 05.01.2011 року, він складений з дотриманням вимог законодавства, а саме складений ОСОБА_5 у письмовій формі із зазначенням часу та місця його укладення, підписаний ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований у реєстрі за № 1.
Позивач ОСОБА_1 стверджує, що заповіт був підписаний іншою особою, а не ОСОБА_5, однак жодного доказу на підтвердження своїх доводів суду не надала.
Також ОСОБА_1 стверджує, що на момент складення заповіту від 05.01.2011 року ОСОБА_5 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними внаслідок хвороби, а також спяніння, однак жодних доказів позивачем суду не надано.
Інших доказів на підтвердження доводів про те, що заповідач не міг на дату складення заповіту усвідомлювати свої дії та керувати ними внаслідок хвороби, а також спяніння, не надано.
Із пояснень свідків також не вбачається наявності обставин, які б виключали можливість на день складення ОСОБА_5 оскаржуваного заповіту усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Придбання нерухомого майна за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не є підставою для визнання заповіту недійсним.
З урахуванням встановлених судом обставин та вказаних вимог закону, беручи до уваги те, що матеріалами справи не підтверджується відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на посвідчення даного заповіту, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання заповіту недійсним свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, тому в задоволенні позову ОСОБА_1 необхідно відмовити повністю.
Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Згідно ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Часом відкриття спадщини, згідно до ч. 2 ст. 1220 Цивільного кодексу України, є день смерті особи.
Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 прийняв спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_5
Відповідно до ч.1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ч.1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.
За нормами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позивач ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_1 утримує у себе оригінал правовстановлюючого документа на квартиру.
З встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 не визнає право ОСОБА_3 на спірну нерухомість.
Таким чином, в зв'язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, його права підлягають судовому захисту.
Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є непрацездатною вдовою ОСОБА_5, а отже має право на обовязкову частку у спадковому майні.
Оскільки померлому ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 04 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, належало 7/100 частин домоволодіння № 38, що знаходиться у м. Дніпропетровську по вулиці Свєтлова, отже, обовязкова частка спадщини складає 1/6 частину спадкового майна, або 7/600 частин будинку. Таким чином, позивач ОСОБА_3 має право на спадкування 5/6 частин спадкового майна померлого батька, яке складає 35/600 частин житлового будинку.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Відповідно до положень ч. 1 ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача сплачена ним сума судового збору.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання заповіту таким, що не є дійсним та про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за заповітом відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити.
Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, померлого 01.02.2015 року, на 35/600 частин житлового будинку № 38, розташованого в м. Дніпропетровську, вул.. Свєтлова, що розташоване на земельній ділянці площею 564 кв.м., та складається із: А-1 житловий будинок, Б-1 житловий будинок, В, Д сараї, Ж сарай (тимчасовий), Е літній душ, Г гараж, № 1-3, ІІ споруди.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Головуючий-суддя: Е.В. Женеску