Єдиний унікальний номер 235/5866/17 Номер провадження 22-ц/775/960/2018
Єдиний унікальний номер 235/5866/17
Номер провадження 22-ц/775/960/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірути О.А.

суддів Жданової В.С., Хейло Я.В.

за участю секретаря судового засідання Ситнік Д.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року ( суддя Величко О.В. ) у цивільній справі № 235/5866/17 за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донецький Національний Технічний Університет» про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

08.11.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного вищого навчального закладу «Донецький Національний Технічний Університет», в якому просив зобов'язати відповідача направити йому довідку про кількість місяців навчання у 2016 році, розмір сплачених ним за навчання коштів за 2016 рік, копію договору на навчання за спеціальністю гірництво, посилаючись на наступне. В період з 2016 -2017 рік він навчався у Донецькому національному технічному університеті, на заочній формі навчання, за контрактом. 06.02.2017 року звернувся до відповідача із заявою про направлення йому довідки про кількість місяців навчання у 2016 році та копії договору на навчання за спеціальністю гірництво для отримання податкової знижки, передбаченої ст. 166 Податкового Кодексу України. Листом № 1-2/144 від 10.02.2017 року відповідач відмовив йому через необхідність особисто звернутися до свого деканату. Не погодившись із вказаним листом, він подав заяву від 17.02.2017 року про розгляд заяви від 06.02.2017 року належним чином. Листом № 1-2/332 від 22.03.2017 року йому було відмовлено. 24.06.2017 року він знову подав заяву, у відповідь на яку відповідач надав лист № 1-2/1316 від 02.11.2017 року, яким знову відмовив у наданні запитуваних документів та запропоновав з»явитися до деканату. У серпні 2017 року він особисто отримав у деканаті в приміщенні університету диплом та додаток до нього, при цьому йому ніхто не запоропонував отримати запитувані ним документи - довідку та копію договору. Вважає, що не направлення йому довідки про навчання та копії договору про навчання є протиправним.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного Вищого Навчального Закладу «Донецький Національний Технічний Університет» про зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції допустив неналежну оцінку доказів та неправильне застосування норм матеріального права, а саме:

- у серпні 2017 року, тобто вже після звернень, він отримав особисто в деканаті в приміщенні університету диплом та додаток до нього, при цьому ніхто не запропонував йому отримати запитувані документи. Висновок суду, що він нібито відмовився від отримання запитуваних документів ще у серпні 2017 року, не відповідає дійсності;

- 27.12.2017 року та 25.01.2018 року він відвідував приміщення відповідача особисто, надавав засвідчену копію паспорту для ідентифікації себе, пред»явив паспорт при поданні заяви, але і після цього запитувані ним документи не були направлені поштою;

- суд невірно визначив суть його позовних вимог та спосіб отримання запитаних документів, а саме вимогу направити йому відповідні документи, а не зобов'язати відповідача надати йому їх. Посилання суду на те, що ОСОБА_1 25.01.2018 року відкликав згоду на збір його персональних даних не має вирішального значення для розгляду справи, адже це відкликання згоди виникло пізніше ніж звернення до суду;

- вважає, що відмови, надані відповідачем, не містять законних мотивів, обмежують його права у виборі форм і джерел одержання інформації.

05 червня 2018 року на адресу суду надійшов відзив відповідача в якому він зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та посилається на те, що судом першої інстанції вірно були встановлені та з'ясовані обставини , що мають значення для справи. У відзиві відповідач вказує, що позивач навмисно створює штучні перешкоди в отриманні запитуваних ним документів, проводить листування, подає безпідставні скарги та сам створює умови за яких він не може отримати вказані документи.

Сторони в судове засідання не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленням про вручення судових повісток сторонам.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази у справі, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що запитувана позивачем у відповідача інформація відноситься до конфіденційної, з обмеженим доступом, включає в себе відомості про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Відмова відповідача від 10.02.2017 року та від 22.03.2017 року у наданні довідок пов»язана з необхідністю ідентифікувати особу та отримати згоду на обробку персональних даних, що відповідає вимогам Закону України «Про захист персональних даних». Після роз»яснення цих норм позивач без будь-яких на то причин відмовився від прийняття документів, що ним запитувались, та в подальшому взагалі відмовився на обробку своїх персональних даних. З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06.02.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до ДВНЗ ДонНТУ із заявою про направлення йому довідки про кількість місяців навчання у 2016 році, розмір сплачених за навчання коштів за 2016 рік та копії договору на навчання за спеціальністю гірництво ( а. с. 5).

Листом № 1-2/144 від 10.02.2017 року відповідач надав позивачу відповідь, в якій зазначив про необхідність особисто звернутися за вказаними документами до деканату факультету ( а. с. 6).

17.02.2017 року позивач ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача із заявою про розгляд його заяви від 06.02.2017 року належним чином ( а. с. 7).

Листом ДВНЗ ДонНТУ за № 1-2/332 від 22.03.2017 року відповідач надав позивачу відповідь, що первісне письмове звернення від 06.02.2017 року вже розглянуто по суті та листом № 1-2/144 від 10.02.2017 року йому роз'яснено порядок отримання запитуваних документів ( а.с. 8).

На звернення позивача Представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надано відповідь, згідно якої позивачу роз'яснена необхідність подання останнім реквізитів документів відповідно до ст. 16 Закону України «Про захист персональних даних» з метою отримання запитуємих ним документів ( а.с. 9).

24.06.2017 року ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача із заявою про направлення йому довідки та договору про навчання, зазначивши свої реквізити: паспорт, адресу проживання ( а. с. 10-11).

Листом № 1-2/1316 від 02.11.2017 року ДВНЗ ДонНТУ надано роз'яснення позивачу про те, що саме на університет покладено обов'язок щодо забезпечення належного захисту персональних даних, на обробку яких надано згоду особою. Оскільки всі звернення від імені позивача надіслані поштою, відсутня можливість ідентифікувати особу, яка звернулась із запитом, що робить неможливим упевнитися, що запит надіслано саме ОСОБА_1 ДВНЗ ДонНТУ може сприяти реалізації права заявника на податкову пільгу лише після ідентифікації особи та отримання відповідної згоди на обробку персональних даних заявника, у зв'язку з чим запропоновано ОСОБА_1 з'явитися до деканату та отримати необхідні документи. ( а. с. 13).

08.11.2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою про зобов»язання відповідача вчинення певних дій.

Ч.1 ст. 175 ЦПК України визначено, що у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

За п.5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Таким чином, позовні вимоги позивача стосуються обставин, що мали місце до подачі позовної заяви до суду, тобто до 08.11.2017 року та обґрунтовуються доказами, які підтверджують обставини, що мали місце до цієї дати.

Досліджені судом першої інстанції докази: заява ОСОБА_1 від 26.12.2017 року, відповідно до якої останній просить направити йому довідку та копію договору про навчання, подана ним особисто; відеозапис, з якого вбачається, що дійсно 26.12.2017 року позивач особисто звернувся до відповідача із вказаною заявою; акт про втрату документів від 17.01.2018 року; акт фіксації відмови від отримання документів, що запитуються від 22.01.2018 року 22.01.2018 року ОСОБА_1 було запропоновано отримати довідку про оплату навчання від 22.01.2018 року № 12, довідку про період навчання від 22.01.2018 року № 1196 відносяться до доказів, якими не можуть обґрунтовуватися позовні вимоги, викладені в позовній заяві, яка подана позивачем ОСОБА_1 08.11.2017 року.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги в частині неналежної оцінки доказів по справі, а саме обставин, що мали місце 27.12.2017 року та 25.01.2018 року не заслуговують на увагу.

Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 302 ЦК України фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію.

Збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускається, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 11 Закону України № 2657 «Про інформацію» інформацією про фізичну особу є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована .

Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійніпереконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Міністерство фінансів України під час здійснення повноважень з контролю за дотриманням бюджетного законодавства в частині моніторингу пенсій, допомог, пільг, субсидій, інших соціальних виплат не потребує згоди фізичних осіб на отримання та обробку персональних даних.

За порядком доступу, передбаченому у наведеному законі, інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом .

Відповідно до ст. 20 Закону № 2657 відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом . Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (частина перша статті 1 Закону N 2939).

Відповідно до ст. 21 Закону № 2657 інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Відповідно до ст. 11 Закону № 2657 до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

Конституційним Судом України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року N 5-зп віднесено до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані.

Враховуючи наведене, суд доходить висновку про те, що запитувана позивачем данні відносяться до інформації з обмеженим доступом, яка за ступенем захисту віднесена до конфіденційної.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядники інформації зобов'язані: надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Відповідно до ст. 20 Закону розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Відповідно до ст. 22 Закону «Про доступ до публічної інформації» розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадку , якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.

Відповідно до ст.. 2 Закону «Про захист персональних даних» персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована.

розпорядник персональних даних - фізична чи юридична особа, якій володільцем персональних даних або законом надано право обробляти ці дані від імені володільця;

обробка персональних даних - будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем;

Ідентифікація особи - встановлення на підставі документа, що посвідчує особу власника, та фіксація у письмовій формі прізвища та імені, дати народження та адреси особи, яка здійснює угоду, а також найменування, номера і дати видачі пред'явленого документа, найменування установи, що його видала.

Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України « Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що відмови відповідача від 10.02.2017 року та від 22.03.2017 року у наданні довідок пов»язані з необхідністю ідентифікувати особу та отримати згоду на обробку персональних даних, що відповідає вимогам Закону України «Про захист персональних даних», а тому доводи апеляційної скарги, що вони не містять законних мотивів, обмежують права позивача у виборі форм і джерел одержання інформації,-не заслуговують на увагу.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції надаючи оцінку доказам по справі, діяв у відповідності до ст. 89 ЦПК України, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги в частині неналежності оцінки доказів судом першої інстанції.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності з нормами матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 квітня 2018 року за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Донецький Національний Технічний Університет» про зобов'язання вчинити певні дії, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: