АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2018 року

м. Харків

справа № 643/18673/15-ц

провадження №22-ц/790/3196/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Гуржій І.В.,

сторони справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Московськогорайонного суду міста Харкова від 08 грудня 2015року у складі судді Ференчук О.В.,

встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом, після уточнення якого просив стягнути з ОСОБА_2 10 000 гривень за договором позики від 28 серпня 2014 року і визнати за ним право власності на нежитлову будівлю літ. «Ф-1», площею 55,2 кв.м., за адресою: м. Харків, проспект Пятдесятиріччя ВЛКСМ, 57-а.

В обґрунтування позову зазначив, що 28 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у борг 10 000 гривень, які зобовязалася повернути до 28 серпня 2014 року. 01 квітня 2015 року між тими ж сторонами було укладено договір про пайову участь № 1/06. Згідно умов договору про пайову участь ОСОБА_2 прийняла ОСОБА_1 у пайове будівництво будинку за адресою: м. Харків, пр. 50-річчя ВЛКСМ, 57-а, зобовязалася закінчити будівництво, здати будинок в експлуатацію до 30 жовтня 2015 року і протягом 10 днів після цього передати упорядковану будівлю літ. «Ф-1» площею приблизно 60 кв.м. за адресою: м. Харків, пр. 50-Річчя ВЛКСМ, 57-а, у власність позивачу. ОСОБА_2 здійснила будівництво та ввела нежитлову будівлю в експлуатацію, однак не виконала своїх зобовязань щодо повернення грошових коштів і передачі права власності на нежитлову будівлю ОСОБА_1

Рішенням Московськогорайонного суду міста Харкова від 08 грудня 2015року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 10 000 грн. боргу, визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. «Ф-1» по пр. Ювілейному, 57-а у м. Харкові. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 487 грн. 20 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник Харківської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просив рішення в частині визнання права власності на нежитлову будівлю скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування скарги зазначив, що спірна нежитлова будівля є обєктом самочинного будівництва, побудованим без відповідних дозвільних документів на земельній ділянці, що позивачу не належить без відповідного права користування, у встановленому законом порядку в експлуатацію не введена, а тому відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на неї.

11 липня 2018 року ОСОБА_2 подала заяву, у якій просила відкласти розгляд справи. В обґрунтування посилалася на те, що внаслідок робочої поїздки не зможе бути присутньою в судовому засіданні 12 липня 2018 року, але бажає реалізувати свої процесуальні права.

Відповідно до п. 3 ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Доказів на підтвердження своєї заяви ОСОБА_2 суду не надала, тому неможливо визнати зазначені причини неявки поважними і задовольнити клопотання про відкладення розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду від 08 грудня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості за договором позики Харківською міською радою не оскаржується, в цій частині законність та обґрунтованість рішення не переглядається.

Судовим розглядом встановлено, що 01 квітня 2015 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 було укладено Договір № 1/06 про пайову участь у будівництві, відповідно до якого ОСОБА_2 прийняла ОСОБА_1 у пайове будівництво нежитлових будинків по пр. Пятидесятиріччя ВЛКСМ, 57-а в м. Харкові та протягом 10 днів після закінчення будівництва об'єкту зобовязалася передати його у власність ОСОБА_1 Відповідно до п. 1.3 плановий термін закінчення будівництва і здачі будинку в експлуатацію 30 жовтня 2015 року (а.с.17).

Згідно технічного висновку експерта ТОВ «Арбудпроект» (кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 002784, виданий Атестаційною архітектурно-будівельною комісією Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 10 жовтня 2013 року) "Про технічний стан нежитлової будівлі по проспекту Пятидесятиріччя ВЛКСМ, 57-а в м. Харкові" нежитлова будівля літ. «Ф-1» по пр. Пятдесятиріччя ВЛКСМ, 57-а у м. Харкові відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації, можлива її безпечна експлуатація (а.с. 6-16).

Рішенням 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання «Про перейменування обєктів топоніміки міста Харкова» від 20 листопада 2015 року проспект Пятидесятиріччя ВЛКСМ перейменовано у проспект Ювілейний.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із наявності передбачених ст. 376 ЦК України правових та фактичних підстав для визнання в судовому порядку за ОСОБА_1 права власності на обєкт самочинного будівництва.

Проте погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Проте в силу ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно з розясненнями, які містяться в п.п. 9, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК). У звязку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. На підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначених положень закону не врахував. Суд встановив, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, оскільки здійснено без затвердженої у встановленому законом порядку проектної документації, без отримання дозволу на будівництво, та за відсутності доказів надання у встановленому законом порядку земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, а також наявності рішення компетентного органу про відмову у прийнятті закінченого будівництвом обєкту в експлуатацію. Проте, дійшов помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання за позивачем в судовому порядку права власності на спірний обєкт самочинного будівництва.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга Харківської міської ради підлягає задоволенню, а рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю - скасуванню, з прийняттям нової постанови про відмову у задоволення позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягають стягненню судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 231 грн. (а.с. 68).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради задовольнити.

Рішення Московськогорайонного суду міста Харкова від 08 грудня 2015року змінити, скасувавши в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нежитлову будівлю літера «Ф-1» по проспекту Ювілейному, 57-а в місті Харкові.

У задоволенні позову ОСОБА_1до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1на користь Харківської міської ради судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в суді апеляційної інстанції, у розмірі 2 231 (дві тисячі двісті тридцять одна) гривня.

В іншій частині рішення Московськогорайонного суду міста Харкова від 08 грудня 2015року не переглядалося.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 13 липня 2018 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

ОСОБА_5