Номер провадження: 22-ц/785/4649/18
Номер справи місцевого суду: 510/1696/16
Головуючий у першій інстанції Дудник В.І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.07.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.

Кононенко Н.А.,

за участю:

секретаря Ющак А.Ю.,

представника прокуратури Одеської області - Харітонової О.Є.,

представника ГУ ДГК в Одеській області - Палуна І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Ренійський м'ясокомбінат» про визнання права власності на нерухоме майно, та за зустрічним позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, ОСОБА_6 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Ренійський м'ясокомбінат» про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

28 серпня 2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на об'єкт нежитлової нерухомості, який складається з будівлі (адміністративна будівля) літ. А, загальною площею 389, 3 кв. м., сарай літ. Б, В вбиральня літ. Г за межами населеного пункту Долинської сільської ради Ренійського району.

16 березня 2017 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на об'єкт нежитлової нерухомості «Комплекс нежитлових будівель та споруд №3», який складається з будівлі літ.А, загальною площею 378, 10 кв.м., вбиральня літ.Б, огорожа 1-2, споруда 3, за межами населеного пункту Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року первісні позовні вимоги ОСОБА_5 до ПАТ «Ренійський м'ясокомбінат» про визнання права власності на нерухоме майно - залишені без розгляду, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_5 були задоволені(с.48-49).

Визнано за ОСОБА_6 право власності на нерухоме майно (об'єкт нежитлової нерухомості) - тип об'єкту - будівля, яка складається з будівлі літ. А, загальною площею 378,10 кв.м., вбиральні літ. Б, огорожі - 1-2, споруди -3, яка розташована за адресою: комплекс нежитлових будівель та споруд № 3 за межами населеного пункту Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області.

20 березня 2018 року від заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області надійшла апеляційна скарга на вищевказане рішення суду першої інстанції, в якій ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

До суду апеляційної інстанції з'явились лише представник прокуратури Одеської області та Головного Управління Держгеокадастру в Одеській області, інші особи до суду не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомили, за винятком Ренійської міської ради Одеської області, представник якої двічі просив справу розглянути за його відсутності (а.с.91-92, 116-117).

Що стосується повідомлення позивача за первісним позовом і відповідача за зустрічним позовомОСОБА_5, то оскільки він являється керівником ПАТ «Ренійський м'ясокомбінат» (а.с.124-126), який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, то вважається, що і ОСОБА_5 неодноразово повідомлявся про час і місце судового засідання належним чином, однак до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив (а.с.85, 87, 100, 104).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції дійшов висновку щодо наявності підстав для визнання права власності на нерухоме майно у судовому порядку.

Проте, з таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Разом з тим, за загальним правилом судове рішення не є підставою для виникнення права власності, оскільки за приписами ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Так, у відповідності до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, або у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого шляху для відновлення порушеного права, крім судового.

При цьому, позивач за такими вимогами - це особа, яка вже є власником, а відповідачем є будь - яка особа, яка не визнає це право власності.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, судом першої інстанції не надано правової оцінки і залишено поза увагою ті обставини, що домовленість про купівлю - продаж об'єкту (розписка) досягнуто за відсутності у позивача ОСОБА_5 права власності на вказане нерухоме майно, що свідчить про відсутність повноважень власника будівель і виключає можливість його відчуження іншим особам.

Крім того, при розгляді справи Ренійським районним судом Одеської області встановлено неможливість позасудового оформлення документації і права власності на цей об'єкт за третьою особою, через відсутність правовстановлюючих документів на підтвердження правочину, у зв'язку з чим судом визнано право власності на спірне майно без законних на те підстав.

Так, як вбачається з тексту судового рішення, спірний об'єкт придбано третьою особою у справі за домовленістю з ОСОБА_5 про купівлю - продаж об'єкту зі складенням розписки, проте продавець - позивач у справі ОСОБА_5 від його нотаріального посвідчення ухиляється.

За таких обставин, задовольняючи позов, суд першої інстанції помилково виходив з того, що договір купівлі - продажу є укладеним з додержанням всіх істотних умов, сторонами виконано всі умови цього договору і його положення не порушують права, свободи та інтереси інших осіб та держави.

Крім того, відповідно до листа КП «Ренійське бюро технічної інвентаризації» від 16.03.2018 спірне нежитлове приміщення - на той час адміністративна будівля аеропорту згідно рішення Ренійської міської ради передано у комунальну власність, при цьому ПАТ «Ренійський м'ясокомбінат» в особі директора ОСОБА_5 (первісного позивача у цій справі), було укладено договір оренди будівлі. Тобто, ПАТ «Ренійський м'ясокомбінат» не належало право власності на будівлю та розпорядження ним, у тому числі шляхом укладання правочинів, через що порушено право дійсного власника комунального майна - Ренійської міської ради, яку не залучено до участі у справі.

Згідно приписів ст.ст. 317, 319 ЦК України лише власнику належить право володіння, користування і розпорядження майном та лише власник має право здійснювати стосовно свого майна будь - які законні дії.

Таким чином колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутність права власності ОСОБА_5 на вказаний об'єкт при його відчуженні третій особі, подальше звернення до суду сторін неукладеного правочину купівлі - продажу майна із зустрічним позовом по даній справі свідчить про ініціювання штучного спору, з метою оформлення права власності на вказаний об'єкт в судовому порядку.

Колегія суддів також зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано положення ст.ст. 215, 220 ЦК України, за змістом яких договір купівлі - продажу, який підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, є нікчемним у випадку, якщо його укладено з порушенням вимог закону.

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 2 цієї статті передбачено, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Тобто, судом не враховані як вищевказані положення Закону, так і положення ч. 1 ст. 377 ЦК України, згідно яких до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землевласника (землекористувача).

Так, із матеріалів справи вбачається, що спірна будівля, розташована на земельній ділянці 3,14 га, розташованої поза межами населеного пункту, однак, визнаючи право власності на зазначений об'єкт, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, які мають значення у справі, та фактично вирішив питання щодо користування власником майна ділянкою під будівлями, за відсутності волі її законного власника.

З огляду на викладене, відсутність права власності ОСОБА_5 на майно і земельну ділянку свідчить про відсутність жодних правових підстав для переходу до третьої особи, як нового власника будівель за цим рішенням, права на користування землею.

Таким чином, оскільки набуття права власності регулюється окремими нормами та позов у справі заявлено формально, не для вирішення наявного цивільного спору, а для набуття права власності, то він не підлягав задоволенню.

Крім того, задовольняючи позов про визнання права власності на спірне приміщення, розташоване на земельній ділянці, яка перебуває у власності територіальної громади Долинської сільської ради Ренійського району Одеської області, суд одночасно вирішив питання про права та обов'язки Долинської сільської ради Ренійського району, яке не залучене до участі у справі.

Відповідно до положень п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду.

У відповідності до п.п. 13 п. 4 Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 29.09.2016 № 333, на території Одеської області, землями державної власності сільськогосподарського призначення розпоряджається Головне управління Держгеокадастру в Одеській області.

Таким чином, суд першої інстанції, всупереч наведеним нормам законодавства постановив рішення, яким вирішив питання про права та обов'язки Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, яке судом також не залучено до участі у справі.

Що стосується участі у даній справі Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області, яка звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави та є об'єктом права власності українського народу. Від імені народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

У відповідності до п. 3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Пунктом 3 ч. 6 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи.

Таким чином, оскільки наявні порушення інтересів держави, які полягають у визнанні в судовому порядку за третьою особою права власності на нерухоме майно, то вбачається порушення встановленого законодавством порядку набуття прав на майно і землю, а також майнових інтересів держави в особі Ренійської міської ради та Головного управління Держгеокадастру в Одеській області щодо володіння і розпорядження відповідною земельною ділянкою, яка не брала участь у справі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду, в частині задоволення зустрічного позову скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5, ПАТ «Ренійський м'ясокомбінат» про визнання права власності на нерухоме майно, відмовити.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_6 на користь прокуратури Одеської області судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 852 грн.

Що стосується рішення суду, в частині залишення без розгляду первісних позовних вимог ОСОБА_5 до ПАТ «Ренійський м'ясокомбінат» про визнання права власності на нерухоме майно, то його слідує залишити без змін, оскільки воно в цій частині не оскаржується і не є предметом апеляційного розгляду.

Стосовно постановлення по даній справі окремої ухвали на адресу Ренійського районного суду Одеської області, про що колегії суддів заявила представник прокуратури Одеської області, то колегія суддів не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки окрема ухвала не підлягає постановленню з підстав, з яких скасовується судове рішення, а інших обставин для постановлення окремої ухвали, матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області задовольнити.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 16 березня 2017 року, в частині задоволення зустрічного позову скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Ренійський м'ясокомбінат» про визнання права власності на нерухоме майно, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, на користь прокуратури Одеської області судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 852 грн. (вісімсот п'ятдесят дві гривні).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.08.2016р.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко