Справа № 466/1659/17 Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/4926/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова в складі судді Ковальчука О.І. від 15 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди відмовлено у звязку з його безпідставністю.

Вказане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити частково його позов. Вважає рішення необґрунтованим, прийнятим з порушенням матеріального та цивільного процесуального законодавства. Зазначає, що судом не взято до уваги вимоги національного законодавства щодо відшкодування моральної шкоди, згідно п.3 Постанови пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди №4 від 31.05.1995 року. Зазначає, що йому інваліду була нанесена шкода, що призвело до тривалих страждань, витрат на переписку, правову допомогу. Зазначає, що суд мав можливість хоча б частково задоволити його позов та стягнути мінімальний розмір збитків, що є у причинному звязку з бездіяльністю ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, відповідача в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позову, апеляційної скарги, а також усних та письмових пояснень сторін у судах першої та апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч. 1 ст. 15 та п. 8 і 9 ч. 2 ст. 16, ч.1 ст. 1167, ст.23 ЦК України, п.3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.95р., ст.ст. 57, 59, 60 ЦПК України та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що 29 вересня 2016 року позивач ОСОБА_2 замовив у відповідача ОСОБА_3 виготовлення та встановлення вхідних дверей до своєї квартири №6, будинку №26 на вул. Золотій у м.Львові, про що свідчить товарний чек № 37, з якого вбачається загальна вартість роботи розміром 5700 гривень. 09.11.2016 року позивачем було оплачено 5 200 гривень. Відповідач провів роботи по встановленню дверного полотна, але не встановив опалубку (оснастку) дверей, оскільки в квартирі неодноразово ніхто не відчиняв дверей. Враховуючи вищенаведене, досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважав, що в судовому засіданні не знайшли своє підтвердження підстави стягнення моральної шкоди, факт заподіяння зі сторони відповідача моральних страждань позивачу, які полягають у спричиненні душевних хвилювань, витрати часу на переговори та на звернення в правоохоронні органи. Відтак, на думку суду, слід відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, оскільки суду не представлено жодних доказів на підтвердження таких вимог та у відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Однак в судовому засіданні не доведена вина відповідача у спричиненні моральної шкоди позивачу, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3, в якому просив ухвалити рішення про стягнення з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 700 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він 29 вересня 2016 року замовив у відповідача виготовлення та встановлення вхідних дверей до своєї квартири №6 в будинку 26 на вул. Золотій у м.Львові, про що свідчить товарний чек № 37, з якого вбачається загальна вартість роботи розміром 5700 гривень. 9.11.2016 року позивачем було оплачено 5200 гривень. Відповідач провів роботи по встановленню дверного полотна, але відмовився встановлювати опалубку(оснастку) дверей. На теперішній час виникає потреба позивача в захисті прав та інтересів громадянина та споживача, позаяк відповідач дотепер не закінчив роботу та не реагує на неодноразові звернення.З того ж приводу позивач звертався до Національної поліції головного управління Шевченківського відділу поліції, про що свідчить відповідь № Д-70/04/43/09-16 від 07.12.2016 року, з якої вбачається, що мають місце цивільно-правові відносини, які слід вирішувати у порядку цивільного судочинства.Вищевказаними діями ОСОБА_3 позивачу нанесена моральна шкода.Позивач ОСОБА_2 є інвалідом 2-ї групи. Посвідчення № НОМЕР_1, серія ААИ № 787966. На протязі 6-ти місяців відповідач порушує свої зобовязання, що спричинило душевні хвилювання, витрату значного часу на переговори з ОСОБА_3, на звернення до правоохоронних органів. Моральну шкоду позивач оцінює у 10000 гривень. З огляду на вищевикладене, вимушений звернутися до суду.

Як вбачається із матеріалів справи, пояснень сторін у судах першої та апеляційної інстанції та правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем на замовлення позивача у погоджений ними термін було встановлено вхідні двері до квартир №6 в будинку №26 на вул. Золотій в м.Львові. За встановлення дверей 29.08.2016 року позивачем було сплачено завдаток у розмірі 500 грн., а 9.11.2016 року решту суми 5200 грн. (вказане додатково підтверджується поданими товарним чеком а.с. 4 та пятьма фотознімками дверей, поданими самим позивачем.

На інший, обумовлений сторонами день, після встановлення дверей відповідач (особисто або за допомогою інших осіб) повинен був встановити опалубку (налічники, оснащення дверей, тощо), матеріали для чого були залишені у квартирі відповідача (чого позивач не заперечує). Вказане мало місце через необхідність здійснення відповідачем самостійно «відкосів», застигання «будівельної піни», за допомогою якої кріпляться двері, тощо, тобто виходячи з обєктивної неможливості завершення монтування дверей за один день. В обумовлений сторонами день відповідні працівники, за дорученням відповідача, зявились до квартири позивача, однак позивача на місці не виявилося, через що виконання таких робіт було відкладено. Крім цього, кілька разів у інші дні працівники відповідача та сам відповідач зявлялися до квартири позивача, однак ні позивач, ані інші особи їм двері квартири не відчинили. Зокрема особа, яка представилась як сестра відповідача повідомила, що без позивача відчиняти дверей їм не бажає. Вказаного позивач не заперечував ні у суді першої, ані апеляційної інстанції.

Більше того на пропозицію вирішення спору, а саме завершення оздоблювальних робіт дверей, на чому наполягав відповідач у суді першої інстанції (запропонувавши під час судового засідання оголосити перерву та завершити монтування додаткових елементів дверей) позивач заперечив.

Зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що не завершення монтування додаткових частин дверей (зовнішнього оздоблення) мало місце з вини саме позивача, а саме через ненадання ним можливості відповідачу здійснити такі роботи без чого такі завершені бути не могли.

Вказане свідчить про те, що жодних неправомірних дій по відношенню до позивача відповідачем вчинено не було, а тим більше не було заподіяно і моральної шкоди на чому наполягав позивач у судах двох інстанцій. Більше того відповідачем вчинялися дії з метою залагодження конфліктної ситуації проти чого позивач заперечив.

Щодо доводів позивача про неналежне монтування дверей відповідачем в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, то такі слід вважати голослівними, оскільки вказане спростовується фотознімками дверей поданими самим позивачем, а також непрямо підтверджується тим, що протягом близько двох років з часу встановлення дверей позивач до відповідача з приводу неналежного монтування дверей не звертався; вимог про відшкодування у звязку з цим матеріальних збитків, відновлення попереднього стану дверей; зобовязання виконати умови договору належним чином, тощо не подавав.

У звязку із наведеним доводи апеляційної скарги слід вважати безпідставними а саму скаргу слід відхилити, залишивши оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Вказані висновки відповідають, також, вимогам ст.ст. 11, 15, 16, 22, 23, 1166, 1167 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 липня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_4