Постанова

Іменем України

16 липня 2018 року

м. Київ

справа № 332/1126/16-ц

провадження № 61-1655св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року у складі судді Шалпегіна О. Л. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Белки В. Ю., Савченко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 січня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір № ZPE0RX00330340, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2234,10 грн. Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконав, через що розмір простроченої заборгованості складає 1 888,96 грн, а заборгованість за відсотками становить 12 410,47 грн. Позивач зазначив, що в договорі 09 січня 2008 року визначено як кінцеву дату виконання зобов'язань, а не припинення зобов'язань в цілому, а позовна давність за вимогами про стягнення прострочених щомісячних платежів повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за відсотками за кредитом за період

із 18 березня 2011 року по 18 березня 2016 року у сумі 12 410,47 грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачу у квітні 2007 року стало відомо про порушення його права, тому звернувшись до суду із вказаним позовом у квітні

2016 року через дев'ять років після початку перебігу строку позовної давності, тобто з пропуском як загального строку позовної давності, так і строку, передбаченого Умовами надання споживчого кредиту.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Заводського районного суду

м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки кошти за кредитним договором відповідачем повернуті не були, правовідносини сторін є дійсними, тому проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, що й було складовою позовних вимог банку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У лютому 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди першої та апеляційної інстанцій надали належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану касаційну скаргу до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 05 лютого 2018 року касаційне провадження у цій справі зупинено на підставі пункту 1 частини першої статті 252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду судових рішень у справі

№ 444/9519/12-ц, постановлених у подібних правовідносинах.

Ухвалою колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 12 липня 2018 року поновлено касаційне провадження у справі № 332/1126/16-ц.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 10 січня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № ZPE0RX00330340, шляхом підписання відповідачем відповідної заяви.

Згідно з укладеним договором відповідач отримав кредит у розмірі 2 234,10 грн на строк із 10 січня 2007 року до 09 січня 2008 року включно, в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені у заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт) строки. Погашення заборгованості повинно було здійснюватися шляхом щомісячної сплати з «10» по «15» числа кожного місяця у сумі 241,78 грн.

Відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (пункти 3.2.2, 3.2.3, 3.2.9) позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту у порядку та строки відповідно до заяви, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до заяви та пунктів 4.1, 4.2 цих Умов та Тарифів. Повністю повернути кредит до дати, зазначеної у заяві. При непогашені кредиту в строки, зазначені у заяві, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості за простроченою сумою кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до пункту 4.2 Умов із дати виникнення простроченої заборгованості.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) встановлено термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів - 5 років.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті

1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду, що відповідач не виконав умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту та сплати нарахованих відсотків, що є підставою для стягнення з позичальника отриманих ним коштів та відсотків за користування кредитом, однак позивач звернувся з позовом поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності. Крім того, позовні вимоги банку про стягнення процентів, заявлені також поза межами строків позовної давності, які розпочалися з дати, коли банк дізнався про порушення свого права, а саме - з квітня 2007 року, та сплили через три роки - у квітні 2010 року.

Доводи касаційної скарги про те, що зі спливом позовної давності правовідносини сторін не припинялися, адже боржник не виконав грошові зобов'язання у вигляді сплати банку процентів і неустойки у розмірах, встановлених договором, у межах позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не був ознайомлений з умовами кредитного договору, якими передбачено строк позовної давності тривалістю 5 років. Крім того, зі спливом строку кредитування у позивача припинилося право нараховувати проценти за кредитом, тому після 10 січня

2008 року позивач не мав права нараховувати такі проценти.

Наведені у касаційній скарзі доводи про стягнення з ОСОБА_4 неустойки є безпідставними, оскільки такі вимоги банку до суду першої інстанції не подавалися, а суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик