Постанова

Іменем України

5 липня 2018 року

м. Київ

справа № 203/2038/16-ц

провадження № 61-32920 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - комунальне підприємство Дніпровської міської ради «Міське управління справами»,

представник відповідача - Борцова Катерина Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу комунального підприємства Дніпровської міської ради «Міське управління справами»на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 2 листопада 2016 року у складі судді Казака С. Ю. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_4. звернулася до суду з позовом до комунального підприємства Дніпровської міської ради «Міське управління справами» (далі - КП ДМР «Міське управління справами») про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 5 січня 2016 року наказом КП ДМР «Міське управління справами» № 6/к вона була прийнята на посаду провідного спеціаліста (інженера) виробничо-технічного відділу, а з 20 січня 2016 року наказом відповідача від 19 січня 2016 року № 18/к вона була переведена на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи.

16 січня 2016 року на підставі наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 26 вересня 2001 року № 269 КП ДМР «Міське управління справами» було видано наказ № 4 про перейменування відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи у відділ бухгалтерського обліку, скорочено та виключено зі штатного розпису посади відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи, у тому числі головного бухгалтера. Введено до штатного розпису посади відділу бухгалтерського обліку: начальник відділу - головний бухгалтер, заступник начальника відділу - заступник головного бухгалтера, провідний бухгалтер (дві одиниці).

9 лютого 2016 року КП ДМР «Міське управління справами» видано наказ № 18 про ознайомлення працівників відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи з вищевказаним наказом підприємства від 16 січня 2016 року № 4, на виконання якого 12 лютого 2016 року її було письмово попереджено про скорочення займаної нею посади головного бухгалтера. 15 березня 2016 року наказом відповідача № 65/к її було звільнено з роботи з 14 квітня 2016 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням посади головного бухгалтера.

Вважала своє звільнення незаконним та таким, що порушує її трудові права та положення трудового законодавства, оскільки таке відбулось під час її тимчасової непрацездатності, вона перебувала на лікарняному, що підтверджується листом непрацездатності від 12 квітня 2016 року. Крім того, відповідачем при звільненні не було врахованої її професійні здібності та досвід роботи, протягом двомісячного терміну з моменту попередження про скорочення посади їй не запропоновано іншу рівнозначну посаду.

З урахуванням викладеного ОСОБА_4 просила суд визнати наказ КП ДМР «Міське управління справами» від 15 березня 2016 року № 65/к про звільнення її з роботи незаконним та скасувати, поновити її на посаді головного бухгалтера, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 15 квітня 2016 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 2 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку та планово-економічної роботи КП ДМР «Міське управління справами» з 14 квітня 2016 року. Стягнуто з КП ДМР «Міське управління справами» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 14 квітня 2016 року по 2 листопада 2016 року у розмірі 38 779 грн 38 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду у частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у межах суми за один місяць.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивачки відбулось у період її тимчасової непрацездатності, тобто з порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України, унаслідок чого вона підлягає поновленню на роботі зі стягненням на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток обчислено виходячи із середньоденного заробітку.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року апеляційна скарга КП ДМР «Міське управління справами» відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачку звільнено з роботи з порушенням частини третьої статті 40 КЗпП України, оскільки таке звільнення відбулось у період її тимчасової непрацездатності, що підтверджується листом непрацездатності від 12 квітня 2016 року, дійсність якого встановлено листом комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 16 травня 2017 року та результатом перевірки Департаменту охорони здоров'я населення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2016 року.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КП ДМР «Міське управління справами» просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4. відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачку звільнено з роботи на підставі положень трудового законодавства, а листок непрацездатності за період з 12 квітня 2016 року по 15 квітня 2016 року був виданий їй необґрунтовано, за зверненням КП ДМР «Міське управління справами» щодо вказаного листка непрацездатності відділом поліції головного управління національної поліції у Дніпропетровській області відкрито кримінальне провадження за частиною другою статті 358 КК України.

У січні 2018 рокуОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, посилання відповідача на відкриття кримінального провадження за частиною другою статті 358 КК України безпідставні, оскільки висновки судів не спростовують.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною третьою статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до частин першої та другої статті 40 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що звільнення відповідачки відбулось з порушенням вищевказаних положень трудового законодавства, оскільки таке звільнення відбулось у період її тимчасової непрацездатності, що підтверджено листком непрацездатності від 12 квітня 2016 року (а. с. 6, т. 1).

Доводи касаційної скарги про те, що зазначений листок непрацездатності за період з 12 квітня 2016 року по 15 квітня 2016 року був виданий позивачці необґрунтовано, безпідставні, оскільки такі доводи спростовуються листом комунального закладу «Дніпропетровський центр первинної медико-санітарної допомоги» від 16 травня 2017 року та результатом перевірки Департаменту охорони здоров'я населення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2016 року, згідно з якими цей листок непрацездатності видано ОСОБА_4 обґрунтовано.

Посилання касаційної скарги про відкриття кримінального провадження за заявою КП ДМР «Міське управління справами» за частиною другою статті 358 КК України, не є підставою для скасування законних й обґрунтованих судових рішень, оскільки листок непрацездатності є дійсним.

Інші доводи касаційної скарги на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу комунального підприємства Дніпровської міської ради «Міське управління справами»залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 2 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк