Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 335/556/15-ц

провадження № 61-22760св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

відповідач - ОСОБА_1,

представник відповідача - ОСОБА_2,

треті особи: арбітражний керуючий Клименко Олександр Юрійович, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Кримської О. М., Дашковської А. В., Подліянової Г. С., від 24 січня 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2012 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1., треті особи: арбітражний керуючий Клименко О. Ю., публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк»,та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останні отримав кредит у розмірі 39 545 дол. США зі сплатою 10,99 % річних за користування кредитними коштами на строк до 14 березня 2015 року.

Кредитні зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами позичальником не виконуються, кредит не сплачуються.

26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, до якого увійшов кредитний договір, укладений з відповідачем, згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за цим кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору 07 грудня 2011 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надіслав на адресу відповідача досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості протягом 30-ти днів. Проте відповідач на вимоги не реагував, заборгованість не сплатив.

Ураховуючи викладене, ТОВ «ОТП Факторинг Україна», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 712 488,14 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 128 716,41 грн, заборгованості за процентами - 24 178,03 грн, заборгованості за пенею - 559 593,69 грн, а також судовий збір у розмірі 3 219 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Апаллонової Ю. В. від 27 вересня 2016 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна»залишено без задоволення.

Залишаючи без задоволення позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено розмір простроченої позичальником заборгованості, період її виникнення та не надано належних і безспірних доказів на підтвердження цієї суми. А надати такі докази і довести їх переконливість перед судом зобов'язаний саме позивач.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2016 року скасовано.

Позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 14 березня 2008 року станом на 21 червня 2012 року, а саме: заборгованість за тілом кредиту - 16 104,65 дол. США, що еквівалентно 128 716,41 грн, заборгованість за процентами - 3 025,09 дол. США, що еквівалентно 24 178,03 грн, пеню - 100 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за кредитним договором відповідно до наданого банком розрахунку, який відповідає вимогам закону та умовам договору. При цьому, зважаючи на те, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання, суд застосував до спірних правовідносин частину третю статті 551 ЦК України та зменшив визначений позивачем розмір пені з 559 593,69 грн до 100 000 грн, що не суперечить вимогам законодавства.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що кредитний договір було підписано 24 березня 2008 року, а позивач звернувся до суду із позовною заявою 24 липня 2012 року, тобто із спливом позовної давності.

Крім того, справа не містить відповідного розрахунку кредитної заборгованості, тобто в матеріалах справи відсутнє обґрунтування ціни позову. Відсутність розрахунку кредитної заборгованості позбавляє його права надання до суду, наприклад, контррозрахунку або клопотання про можливий сплив позовної давності, тобто цим фактом грубо порушенні його права відповідно до вимог ЦПК України. Таким чином, судове рішення не може грунтуватись на припущеннях та голослівних доводах представника позивача, також будь-які показання представника однієї сторони судового процесу не можуть апріорі бути пріоритетними над показаннями іншої сторони.

Також згідно з пунктом 1 статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня. На здійснення валютних операцій банком видається відповідна ліцензія (Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»), яка у сторін відсутня.

Банк повинен був заявити свої кредиторські вимоги до ФОП ОСОБА_1 в межах справи про банкрутство, а також входив до Реєстру кредиторів попередньої справи про банкрутство ФОП ОСОБА_1, тому на даний час вже скористався своїм правом на стягнення кредитної заборгованості у судовому порядку.

Разом з тим у висновку судової експертизи від 20 травня 2016 року встановлено: відповідно до кредитного договору формула розрахунку розміру щомісячного платежу документально формулою не відображена; в межах наданих на дослідження документів дослідити документально, яка загальна ціна договору, реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту - не надається за можливе; у договорі покупки кредитного портфелю - дані не відображені; в межах наданих на дослідження документів, дослідити документально зобов'язання відповідача, правильність та повноту розрахунків кредиторської заборгованості - не надається можливим; в межах наданих на дослідження документів, прострочена заборгованість відповідача за кредитним договоромдокументально не підтверджується. Отже, розмір кредитної заборгованості позивачем не доведено. Проте апеляційний суд не взяв висновок експерта до уваги.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

03 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останні отримав кредит у розмірі 39 545 дол. США зі сплатою 10,99 % річних за користування кредитними коштами на строк до 14 березня 2015 року.

15 червня 2009 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду № 1, якою внесені зміни до кредитного договору та визначено новий графік погашення платежів.

26 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, до якого увійшов кредитний договір, який був укладений з відповідачем.

Відповідно до додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю позивач придбав у ПАТ «ОТП Банк» права вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму заборгованості 19 129, 74 дол. США.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

07 грудня 2011 року позивач надіслав на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення кредитної заборгованості протягом 30-ти днів, в якій визначена сума заборгованості, що не була виконана відповідачем.

Висновком експерта за результатами проведення судової економічної експертизи від 24 травня 2016 року № 112/05-16 встановлено, що станом на 26 листопада 2010 року ОСОБА_1 має перед ЗАТ «ОТП Банк» строкову заборгованість залишку несплаченого кредиту у розмірі 19 088,63 дол. США. У межах наданих на дослідження документів, прострочена заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 березня 2008 року перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у сумі боргу 712 488,14 грн документально не підтверджується.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 14 березня 2008 року станом на 21 червня 2012 року становить 712 488,14 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 16 104,65 дол. США, що еквівалентно 128 724,46 грн; заборгованість за процентами - 3 025,09 дол. США, що еквівалентно 24 178,03 грн; пеня - 559 593,69 грн.

Згідно з статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, апеляційний суд обґрунтовано визначив, що мало місце порушення відповідачем умов кредитного договору, що полягало у невиконанні договірних зобов'язань у визначений договором строк.

Відповідно до пункту 1.5.1.3. кредитного договору передбачено, що банк має право змінити порядок погашення боргових зобов'язань за цим договором, згідно з яким 25 жовтня 2010 року сума коштів у розмірі 21 783,92 дол. США була зарахована на погашення тіла кредиту, що вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем і не заперечується сторонами.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Зважаючи на те, що розмір неустойки значно більший від розміру боргового зобов'язання, апеляційний суд правильно застосував до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив визначений позивачем розмір пені до 100 000 грн, що не суперечить вимогам законодавства та узгоджується з фактичними обставнами справи.

Посилання касаційної скарги на відсутність у справі розрахунку кредитної заборгованості на підтвердження ціни позову є безпідставним, оскільки у матеріалах справи на а.с. 179, т. 1 наявний розрахунок заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2008 року станом на 21 червня 2012 року, в якому зазначено всі складові заборгованості. Зазначений розрахунок судом перевірено на відповідність вимогам закону та умовам договору.

Також не заслуговують на уваги доводи касаційної скарги щодо стягнення кредитної заборгованості в іноземній валюті, оскільки кредит надавався ОСОБА_1 у доларах США при наявності у банка, позичальника відповідної ліцензії. Отже, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті у правовідносинах, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України).

Безпідставними є і посилання касаційної скарги на те, що банк повинен був заявити свої кредиторські вимоги до ФОП ОСОБА_1, тому що кредитний договір укладено з ОСОБА_1, як з фізичною особою.

Інші доводи касаційної скарги висновки апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником - ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк