Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 585/4912/16-ц

провадження № 61-889св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - Роменська міська рада Сумської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

особа, яка подала касаційну скаргу, - ОСОБА_5,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє через представника ОСОБА_6, на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Хвостика С. Г., Криворотенка В. І., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Роменської міської ради Сумської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що з 15 січня 2003 року вони є власниками 27/50 частин житлового будинку по АДРЕСА_1. Інші 23/50 частин цього будинку належали на праві власності ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до заяви, посвідченої 26 травня 1998 року державним нотаріусом, дочка ОСОБА_7 - ОСОБА_5 відмовилась на користь ОСОБА_8 від належної їй частки спадкового майна, яке залишилось після смерті батька. ОСОБА_8, продавши їм на підставі договору купівлі-продажу від 15 січня 2003 року 27/50 частин житлового будинку, передала їм документи й на іншу частину будинку, після чого цією частиною будинку, яка входила до спадкового майна ніхто не цікавився.

Вказуючи, що вони з 15 січня 2003 року добросовісно, відкрито і безперервно володіють спірною частиною житлового будинку, проводять у ньому ремонт, вимоги щодо повернення цього майна ніким не заявлялися, ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили суд визнати за ними право власності за набувальною давністю в рівних частках на 23/50 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_7

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року у складі судді Яковця О. Ф. позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у рівних частках право власності за набувальною давністю на 23/50 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_7, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17 грудня 1991 року державним нотаріусом Роменської державної нотаріальної контори Ганзя О. Б., і на підставі рішення Роменського міського суду Сумської області від 18 січня 1996 року.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року провадження у справі № 585/4912/16-ц за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Роменської міської ради Сумської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє через представника ОСОБА_6, на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року зупинено до вирішення Роменським міськрайонним судом Сумської області іншої справи № 585/2993/17 за позовом ОСОБА_5 до Роменської територіальної громади в особі Роменської міської ради, Роменської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Сумській області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_10, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з серпня 2017 року на розгляді у Роменському міськрайонному суді Сумської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до Роменської територіальної громади в особі Роменської міської ради, Роменської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Сумській області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_10, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно, під час розгляду якої можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав і вимог, заявлених у цій справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

Між справами, що розглядаються, існує тісний матеріально-правовий зв'язок, який полягає у тому, що встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на спадкове майно в іншій цивільній справі стосується підстав, стосовно яких заявлені вимоги у цій цивільній справі, оскільки від результатів розгляду справи за позовом ОСОБА_5 про встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на спадкове майно залежить правильність вирішення судом вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про визнання за ними права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що зупиняючи провадження у справі, апеляційний суд не врахував, що у справі № 585/2993/17 ОСОБА_5 заявлено не лише вимогу про встановлення факту прийняття спадщини, а й про визнання права власності на спадкове майно, тому наявність оскаржуваного рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року про визнання за ОСОБА_2 і ОСОБА_1 права власності за набувальною давність на спірне спадкове майно є перешкодою для задоволення вимог ОСОБА_5 про визнання права власності на це ж майно, належне їй у порядку спадкування після смерті батька. Таким чином, ухвалою про зупинення провадження у справі, апеляційний суд унеможливив розгляд по суті вимог ОСОБА_5 у справі № 585/2993/17. Крім того, апеляційний суд постановляючи оскаржувану ухвалу не вказав у чому полягає неможливість розгляду цієї справи до розгляду іншої справи та не звернув увагу, що незалежно від установлення судом у іншій цивільній справі факту прийняття спадщини ОСОБА_5, суд повинен був з'ясувати чиї права та інтереси зачіпає спір, чи є інші особи, які претендують на предмет спору, чи знають вони про спір та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

У лютому 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що, встановивши, що між справами № 585/4912/16-ц та № 585/2993/17 існує тісний матеріально-правовий зв'язок, оскільки встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на спадкове майно в одній справі стосується підстав, стосовно яких заявлені вимоги у іншій справі, апеляційний суд обґрунтовано, відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року, постановив ухвалу про зупинення провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

У справі, яка переглядається, рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2017 року задоволено позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в рівних частках право власності за набувальною давністю на 23/50 частини домоволодіння по АДРЕСА_1, які належали ОСОБА_7, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 17 грудня 1991 року державним нотаріусом Роменської державної нотаріальної контори Ганзя О. Б., і на підставі рішення Роменського міського суду Сумської області від 18 січня 1996 року.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 оскаржив вказане судове рішення в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення суду першої інстанції у зазначеній справі зупинено до розгляду Роменським міськрайонним судом Сумської області іншої справи за позовом ОСОБА_5 до Роменської територіальної громади в особі Роменської міської ради, Роменської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби України у Сумській області, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_10, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на спадкове майно.

Постановляючи вказану ухвалу, апеляційний суд виходив із того, що між цими справами існує тісний матеріально-правовий зв'язок, оскільки встановлення факту прийняття спадщини і визнання права власності на спадкове майно в іншій цивільній справі стосується підстав, стосовно яких заявлені вимоги у цій цивільній справі.

З таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

У пункті 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року визначено, що суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об'єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.

Зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи.

У пункті 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» судам роз'яснено, що визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті, застосовується у тому разі, коли у цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

У справі, яка переглядається, суть спірних правовідносин полягає у встановленні наявності передбачених статтею 344 ЦК України підстав для визнання за позивачами права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Так, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Враховуючи положення статті 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння).

Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що в оскарженій ухвалі не мотивований зв'язок між очікуваними висновками рішення суду у справі № 585/2993/17 та предметом спору; не конкретизовано, чому з огляду на характер заявлених вимог неможливо розглянути справу без попереднього розгляду справи № 585/2993/17; не зазначено, чому зібрані у справі докази не дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Зіставлення змісту наведених суджень із розумінням положень пункту 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року переконує в тому, що оскаржувана ухвала апеляційного суду про зупинення провадження у справі не може залишатися в силі, оскільки висновки, зазначені в ній, є передчасними, а, отже, відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження її розгляду до цього ж суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє через представника ОСОБА_6, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 листопада 2017 року скасувати, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк