Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 345/3250/16-ц

провадження № 61-18306св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6,

представник ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року у складі судді Юрчака Л. Б. та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Пнівчук О. В., Мелінишин Г. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, визнання права власності, витребування із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22 січня 2014 року була власником транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ Sprinter, номерний знак НОМЕР_1, типу «фургон вантажний малотонажний».

На підставі виданої нею 23 січня 2014 довіреності, ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 були уповноважені на експлуатацію та переобладнання зазначеного транспортного засобу на пасажирський, оскільки метою його придбання було надання послуг перевезення.

Після переобладнання транспортного засобу проведено реєстрацію права власності та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 25 квітня 2014 року із зазначенням типу транспортного засобу «легковий, пасажирський-В», після чого вона жодної довіреності, як власник транспортного засобу, не видавала.

Вказувала, що їй стало відомо про те, що 14 липня 2016 року вказаний транспортний засіб перереєстрований на нового власника - ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу. Оскільки волевиявлення на укладення правочину вона не виражала, правочин не схвалювала, продавець не мав права відчужувати транспортний засіб, тому вважала, що правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою.

Посилалася на те, що наміру у ОСОБА_3 купувати транспортний засіб не було, а у ОСОБА_5 - продавати, кошти за транспортний засіб їй не передавались, його вартість визначено значно меншою від ринкової вартості. Спірний транспортний засіб на даний час перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_4, з яким вони розлучилися, і вона позбавлена можливості користуватись ним.

Ураховуючи наведене, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу MERCEDES-BENZ Sprinter, номерний знак НОМЕР_1, від 14 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1, від імені якої діяв ОСОБА_5, та ОСОБА_3; скасувати державну реєстрацію вказаного транспортного засобу, зареєстрованого на ОСОБА_3; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 рухоме майно - транспортний засіб MERCEDES-BENZ Sprinter, номерний знак НОМЕР_1.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати за надання правової допомоги у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати за надання правової допомоги у розмірі 3 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати за надання правової допомоги у розмірі 4 600 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довела, що вибуття транспортного засобу сталося поза її волею, оскільки вона уповноважила ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_9 укладати від свого імені правочини щодо експлуатації та розпорядження спірного автомобіля і станом на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, відповідна довіреність була дійсною.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року змінено в частині стягнення витрат на правову допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати на правову допомогу у розмірі 1 273,16 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 1 273,16 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 3 632,98 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції по суті спору та вказав, що ОСОБА_5, як повірений ОСОБА_1 за довіреністю, яка на момент укладення спірного правочину була чинною, діяв у межах наданих йому довірителем повноважень, тому немає значення для вирішення спору та обставина, що ОСОБА_1 не був схвалений у наступному вчинений правочин купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки дії повіреного вчинені у межах його повноважень.

При цьому, апеляційний суд розподілив судові витрати відповідно до вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5, продаючи спірний транспортний засіб, не з'ясував наявність її волі на його відчуження, що є однією з необхідних умов дійсності правочину.

Посилається на те, що суди не врахували, що автомобіль був переобладнаний, тобто фактично створена нова річ та довіреності на розпорядження новим автомобілем вона нікому не видавала.

Вважає, що суди не дослідили, чи діяв ОСОБА_5 у межах наданих йому повноважень.

Вказує, що ОСОБА_3 при укладенні спірного договору діяв недобросовісно, знаючи про відсутність її волевиявлення на продаж автомобіля та відсутність повноважень ОСОБА_5 на його продаж.

У липні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких вказує, що судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Зазначає, що ОСОБА_5, продаючи спірний автомобіль, діяв на підставі чинної довіреності та в інтересах позивача, тому позов є безпідставним.

У липні 2017 року представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких вказує, що судові рішення є законними та обґрунтованими, а позивач у своїй касаційній скарзі фактично перекручує норми законодавства.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в незміненій при апеляційному перегляді частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 21 січня 2014 року Калуським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи при управлінні Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області (далі - ВРЕР при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області) видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 тип транспортного засобу - вантажний, вантажопасажирський «С», відповідно до якого ОСОБА_1 являлась власником транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, модель Sprinter, шасі НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_1.

Відповідно до дублікату довіреності від 23 січня 2014 року ОСОБА_1, діючи на основі усної домовленості з уповноваженими, цією довіреністю уповноважила ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5 та ОСОБА_9, які діють самостійно, як на укладення правочинів щодо експлуатації та розпорядження спірним транспортним засобом, зокрема: керувати з правом використання за межами України, а також розпоряджатися (продати, обміняти, заставити, здати в оренду тощо), так і на його переобладнання (а. с. 111).

25 січня 2014 року Калуським ВРЕР при УДАІ УМВС в Івано-Франківській області видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4, тип транспортного засобу - легковий, пасажирський «В», відповідно до якого ОСОБА_1 являлась власником транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, шасі НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_1.

Згідно з договором купівлі-продажу транспортного засобу від 14 липня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1, від імені якої, на підставі довіреності діяв ОСОБА_5 (продавець), з однієї сторони та ОСОБА_3 (покупець) з іншої, продавець передав у власність покупцеві спірний транспортний засіб за ціною 100 000 грн (а. с. 60). Даний договір містить істотні умови договору, підписаний ОСОБА_5 від імені продавця та ОСОБА_3, як покупцем.

За заявою ОСОБА_3 від 14 липня 2016 року проведена перереєстрація права власності на автомобіль Mercedes-Benz Sprinter, номерний знак НОМЕР_1.

З витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей встановлено, що дію довіреності від 23 січня 2014 року на підставі заяви ОСОБА_1 припинено 12 вересня 2016 року, тобто після укладення оспорюваного правочину.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з частинами першою та третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю.

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Статтею 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, може в будь-який час її скасувати. Припинення повноважень представника відбувається внаслідок одностороннього волевиявлення особи, яку він представляє.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Встановивши, що укладаючи спірний договір купівлі-продажу від 14 липня 2016 року ОСОБА_5 діяв в інтересах ОСОБА_1 на підставі чинної довіреності, з'ясувавши, що повірений був наділений останньою повноваженнями на вчиненнятакогоправочину, а саме на розпорядження спірним транспортним засобом, тобто діяв у межах наданих йому повноважень, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу.

При цьому, суд правильно вказав, що вимоги щодо скасування державної реєстрації транспортного засобу за ОСОБА_3, визнання за позивачем права власності та витребування автомобіля з незаконного володіння є похідними вимогами від вимоги про визнання недійсним договору, тому задоволенню також не підлягають.

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про відсутність волевиявлення позивача на вчинення її представником спірного договору, є безпідставними, оскільки такі доводи ґрунтуються виключно на її припущеннях та не підтверджуються належними доказами, у той час як судами було встановлено, що ОСОБА_5 діяв в інтересах ОСОБА_1 у межах наданих йому повноважень, а правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з посиланням на те, що спірний автомобіль після переобладнання фактично став новою річчю, довіреності на розпорядження якою вона не видавала, оскільки після переобладнання спірного автомобіля MERCEDES-BENZ з типу транспортного засобу - вантажний, вантажопасажирський «С» на - легковий, пасажирський «В», інші ідентифікуючі дані (такі як номер шасі, державний номерний знак, об'єм двигуна тощо) не змінилися.

Суд правильно відхилив посилання позивача на те, що вказана вище довіреність дійсна тільки на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 22 січня 2014 року серії НОМЕР_5 і відповідач не мав права реалізовувати спірний автомобіль на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 25 квітня 2014 року серії НОМЕР_4, оскільки зазначеною довіреністю передбачено, у тому числі, переобладнання спірного транспортного засобу.

Посилання позивача на те, що гроші за проданий автомобіль їй ніхто не передав не свідчить про незаконність та необґрунтованість судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки дана обставина не є предметом розгляду у даній справі (статті 10, 11 ЦПК України 2004 року).

Апеляційний суд правильно зауважив, що ОСОБА_1 не позбавлена права на захист свого майнового інтересу шляхом пред'явлення позову про стягнення грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля, який належав їй на праві власності.

Отже, вирішуючи спір, з дотримання вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року суди повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися та правильно відмовили у задоволенні позову ОСОБА_1, не знайшовши правових підстав для його задоволення.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в незміненій при апеляційному перегляді частині без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 25 січня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк