Справа №482/1219/15-ц 13.07.2018
Провадження №22-ц/784/988/18
Справа № 482/1219/15-ц Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції: Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/784/988/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

з участю:

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене в приміщенні Новоодеського районного суду Миколаївської області під головуванням судді Баранкевич В.О. 30 червня 2016 року у цивільній по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Новоодеський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області, про визнання права власності на частку квартири і автомобіля в порядку поділу майна подружжя та зняття арешту з майна,

в с т а н о в и л а:

14 липня 2015 року ОСОБА_4 пред'явила до ОСОБА_5 та ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Новоодеський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі - Новоодеський РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області), зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

З 23 вересня 1978 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5, про що в кризі реєстрації шлюбів Новоодеським РАЦС у Миколаївській області зроблено відповідний запис за № 100.

За час перебування у шлюбі, у 2000 році, вони за спільні кошти придбали нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яку була зареєстрована на її чоловіка ОСОБА_5

Крім цього майна, у 2011 році, за спільні кошти було придбано автомобіль «RENAULT SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1, який теж зареєстрований на ОСОБА_5

У травні 2015 року їй стало відомо, що на виконанні у Новоодеському РВ ДВС ГТУЮ в Миколаївській області знаходиться виконавче провадження щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 10 500 доларів США, що еквівалентно 170 534 грн. 70 коп.

В рамках виконавчого провадження, постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції від 24 квітня 2015 року накладено арешт на все належне боржнику майно, у тому числі і на належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 та встановлено заборону на його відчуження.

Посилаючись на те, що вищезазначене майно є об'єктом їх спільної сумісної власності подружжя та уточнивши свої позовні вимоги, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 та ? частку автомобіля «RENAULT SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1, зняти арешт з вищевказаного майна, оскільки це порушує її права як власника.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено у повному обсязі.

ОСОБА_2 подав на зазначене рішення апеляційну скаргу в частині зняття арешту з майна боржника, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені вимог про зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 та автомобіля RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на невідповідність висновків суду обставинам справи та положенням чинного цивільного та цивільно-процесуального законодавств.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Скасовано рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року в частині зняття арешту з квартири АДРЕСА_1, і в частині зняття арешту з автомобіля RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1, накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції від 24 квітня 2015 року в межах виконавчого провадження ВП №47259734 на вказане майно, та ухвалено в цих частинах нове рішення - про відмову у задоволенні даних позовних вимог. В іншій частині рішення суду залишено без змін та вирішено питання про розподіл судового збору.

Постановою Верховного суду від 11 квітня 2018 року, касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Апеляційного суду Миколаївської області скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду 1 інстанції в оскаржуваній частині скасувати, оскільки в цій частині суд ухвалив його без додержання норм матеріального й процесуального права, та прийняти постанову, якою у задоволені названої вимоги відмовити - за її безпідставністю.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, районний суд виходив з того, що оскільки квартира та автомобіль набуті у шлюбі за спільні кошти є спільним сумісним майном подружжя, тому вимоги позивача про визнання за нею права власності на 1/2 частину зазначеного майна підлягають задоволенню.

Крім того, накладенням арешту на вказане майно порушено право ОСОБА_4, як власника 1/2 частки майна, необтяженого її особистими борговими зобов'язаннями. А тому арешт, накладений постановою державного виконавця, необхідно зняти за рішенням суду, оскільки протилежне було б протизаконним порушенням правомочностей власника.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області не в повній мірі погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.60 СК України та ст.22 КпШС України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст.70 СК України та ст.28 КпШС України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що з 23 вересня 1978 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.3).

Наявні в матеріалах справи правовстановлюючі документи на спірне майно - квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідчать про те, що воно було набуте сторонами за час шлюбу. Зокрема, вищевказана квартира зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 28 серпня 2000 року; автомобіль RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 зареєстрований за ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 20 жовтня 2011 року (а.с.4, 57).

Тобто частина майна придбана подружжям під час дії Кодексу законів України про шлюб та сім'ю, а частина під час дії Сімейного Кодексу України (з 01 січня 2004 року), тому при вирішенні спору суд керуються зазначеними нормативними актами, враховуючи при цьому що редакція статей 22, 28, 29, 31 КпШС України та ст. 60, 70, 71, 73 СК України однаково регулюють спірні питання щодо спору між сторонами.

Таким чином зазначене майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тобто їх часки в цьому майні є рівними.

При цьому, сторони погодились з рішенням суду першої інстанції в частині поділу майна і не оскаржили його, а вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 стосуються лише зняття арешту зі спірного майна.

За змістом ст.355, ч.3 ст.372 ЦК України після поділу майна між подружжям право спільної сумісної власності припиняється, об'єкт належить сторонам вже на праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч.ч.1, 2 , 3, 4 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника, далі - Закон України) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначеност.60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника).

Згідно із ст.60 Закону України особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

За змістом ст.60 Закону України до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно.

У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

З матеріалів справи вбачається, що 24 квітня 2015 року постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції при примусовому виконанні виконавчого листа №482/197/15-ц, виданого 14 квітня 2015 року Новоодеським районним судом Миколаївської області про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суми боргу в розмірі 10 500 доларів США накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_5 та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить (а.с.6).

10 червня 2015 року постановою начальника відділу державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції зупинено зазначене виконавче провадження у зв'язку із оголошенням у розшук транспортного засобу (а.с.63).

Разом з тим, висновок районного суду про наявність правових підстав для зняття арешту зі спірного майна - є помилковим, оскільки пов'язаний з неправильним застосування норм матеріального права.

Так, у ч.2 ст.364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч.2 ст.183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч.1 ст.183 ЦК України).

Отже, вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Разом з тим, у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (ч.2 ст.183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном.

При цьому, суд з урахуванням конкретних обставин може зняти арешт із цієї речі і стягнути з позивача в дохід держави чи на користь особи грошову чи іншу матеріальну компенсацію за частку, що припадає боржнику, або залишити арешт речі, зобов'язавши відповідні територіальні органи Державної фіскальної служби України або юридичну особу виплатити позивачу відповідну частину її вартості.

Аналогічні роз'яснення викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 серпня 1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами та доповненнями), в якій зазначено, що ухвалення рішень про виключення з опису певної частини неподільної речі є помилковим.

Втім, вищевказаних позовних вимог з врахуванням положень статей 321, 358, 364 ЦК України позивачкою не було заявлено і більше того, не внесено грошові кошти за частку боржника, яка у разі задоволення вимоги повинна перейти до неї.

Згідно зі ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Отже, відповідно до викладених вимог закону, суд розглядає справи лише в межах заявлених вимог і не може самостійно їх змінювати.

Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст.16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором.

Таким чином, вимоги позивача про зняття арешту з транспортного засобу, який є неподільною річчю задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає вимогам закону. Також, не надано доказів на підтвердження того, що спірна квартира є подільною річчю та відповідно з нею може бути знято арешт. Більше того, квартира знаходиться на п'ятому поверсі багатоквартирного будинку, що позбавляє сторони можливості облаштувати її у дві ізольовані квартири.

За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення в частині зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 та автомобіля RENAULT SCENIC, реєстраційний номер НОМЕР_1 - підлягає скасуванню з прийняттям постанови, про відмову у задоволенні названих позовних вимог.

Крім того, в матеріалах справи є докази тому, що ОСОБА_4 має борг перед ОСОБА_2 у загальному розмірі 29639 гривень 60 копійок, підтверджений рішенням колегії суддів Апеляційного суду Миколаївської області від 10 червня 2016 року (а.с. - 146), по якому 08 червня 2018 року державним виконавцем Новоодеського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області відкрито виконавче провадження.

Зазначене, є ще однією перешкодою для зняття арешту з вказаних квартири та автомобіля.

Відповідно ст.88 ЦПК України з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 слід стягнути 606 гривень 11 копійок судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 376, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 30 червня 2016 року в частині зняття арешту з квартири АДРЕСА_1 та з автомобіля «RENAULT SCENIC», реєстраційний номер НОМЕР_1, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Новоодеського районного управління юстиції від 24 квітня 2015 року в межах виконавчого провадження ВП № 47259734 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволені названих вимог за їх безпідставністю.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 606 гривень 11 копійок на відшкодування судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: П.П.Лисенко

Судді: Т.Б. Кушнірова

Т.В. Крамаренко

Повний текст постанови складено 16 липня 2018 року