Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 522/4198/17-ц

провадження № 61-1298 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Одеська міська рада, Департамент комунальної власності Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року у складі судді Кравчук Т. С. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня

2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про повернення безпідставно набутих коштів, відшкодування моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 30 жовтня

2003 року між ним, як покупцем, та Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради), як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу № 161 підвального приміщення загальною площею 182,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1).

На виконання умов зазначеного договору він вніс на розрахунковий рахунок продавця грошові кошти у розмірі 77 000,00 грн, валютний еквівалент 14 442,00 дол. США за курсом Національного банку України станом на

30 жовтня 2003 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня 2003 року нежитлового приміщення (підвального приміщення) площею 182,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладеного між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та ОСОБА_1

Ураховуючи, що за договором купівлі-продажу нежитлового приміщення, він заплатив позивачу гривневий еквівалент 14 442,00 дол. США, як це було передбачено умовами договору, вважав, що поверненню йому підлягає гривневий еквівалент указаної суми, станом на дату звернення до суду із позовом.

Оскільки відповідач у добровільному порядку грошові кошти не повертає, на його заяви не відповідає, у зв'язку із чим указаними діями йому завдано моральну шкоду, на відшкодування якої просив стягнути з відповідача 10 000,00 грн.

Посилаючись на наведене та з урахуванням уточнень позовних вимог просив стягнути солідарно з Одеської міської ради та Департаменту комунальної власності Одеської міської ради грошові кошти у сумі 390 656,10 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн, судовий збір у розмірі 4 366,00 грн, а також на відшкодування моральної шкоди 10 000,00 грн на підставі статті 469 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК Української РСР), статей 1167, 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 390 656,10 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 4 000,00 грн, судовий збір у розмірі 3 905,56 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки договір купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня 2003 року визнано недійсним, позивач відповідно до статті 469 ЦК Української РСР, статті 1212 ЦК України має право на повернення грошових коштів у розмірі 390 656,10 грн, що є еквівалентом 14 442,19 дол. США, сплаченої ним суми при укладенні договору купівлі-продажу, станом на дату подачі позову. Вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу є обгрунтованими, натомість вимоги про відшкодування моральної шкоди не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2017 року апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради відхилено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня

2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача безпідставно отриманих коштів за договором купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня

2003 року у розмірі 390 656,10 грн, а також витрат на правову допомогу, є законним та обгрунтованим.

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, у якій заявник просив рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 16 грудня

2017 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що судами попередніх інстанцій не ураховано, що кошти отримані Представництвом по управлінню комунальної власності Одеської міської ради за договором купівлі-продажу № 161 від

30 жовтня 2003 року, були перераховані до бюджету м. Одеси та Державного бюджету, а тому ні Представництво, ні Департамент, як його правонаступник, не є належним набувачем зазначених коштів. Крім того, кошти до місцевого бюджету надійшли без урахування податку на додану вартість, який повинен бути перерахований до Державного бюджету. Судами не надано належної правової оцінки, що згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна, власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, станом на 04 квітня 2017 року є ОСОБА_1 Крім того, задовольняючи вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу, суди не звернули увагу на відсутність доказів того, що представник позивача є фахівцем у галузі права, а також на відсутність розрахунку розміру таких витрат.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм процесуального та матеріального права в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, а також солідарного стягнення безпідставно набутих коштів, а тому справа в цій частині не переглядається в касаційному порядку.

У квітні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу, обгрунтований тим, що ухвалу про відкриття касаційного провадження та копію касаційної скарги він отримав лише 24 березня

2018 року, а тому не мав змоги надати указаний відзив у встановлений судом строк.

Відповідно до частини другої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Ураховуючи, що невчасне отримання копії ухвали про відкриття касаційного провадження та копії касаційної скарги та доданих до неї документів позбавляє сторону можливості подати відзив на касаційну скаргу у встановлений судом строк, суд вважає, що за можливе продовжити ОСОБА_1 строк для подання відзиву та приєднати до матеріалів справи відзив ОСОБА_1, який надійшов до суду 06 квітня 2018 року.

Відзив на касаційну скаргу обгрунтований тим, що оскільки договір купівлі-продажу придбаного ним майна визнано недійсним у зв'язку з відсутністю у Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради підстав для передачі йому цього майна у власність, то отримані за цим договором кошти є безпідставно набутими. Відповідач не оскаржує факту безпідставного набуття грошових коштів. Суди попередніх інстанцій належно дослідили усі подані сторонами докази та надали їм правову оцінку. Про сплачений податок на додану вартість відповідач не заявляв в судах попередніх інстанцій, а тому суд касаційної інстанції не може встановлювати зазначених обставин. Безпідставними вважав і доводи касаційної скарги про наявність, зареєстрованого за ним права власності на спірне приміщення, оскільки він був позбавлений такого права на підставі судового рішення, що набрало законної сили. Витрати на правову допомогу є доведеними та належним чином обгрунтованими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 30 жовтня 2003 року між ОСОБА_1, як покупцем, та Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради) укладено договір купівлі-продажу № 161 підвального приміщення загальною площею

182,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 2.1 договору ОСОБА_1, зобов'язаний внести вартість об'єкта купівлі-продажу у розмірі 77 000,00 грн (валютний еквівалент 14 442,00 дол. США за курсом 533,19 грн до 100,00 дол. США, встановлений Національним банком України станом на 30 жовтня 2003 року).

Зазначену суму позивач вніс на вказаний у договорі розрахунковий рахунок покупця - Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

Відповідно до акту прийому-передачі № 174 від 31 жовтня 2003 року спірний об'єкт продажу було передано ОСОБА_1

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня 2003 року нежитлового приміщення на аукціоні у вигляді підвального приміщення площею 182,5 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладений між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради та ОСОБА_1

Підставою для визнання вищезазначеного договору недійсним стало те, що об'єкт договору купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня 2003 року є допоміжним приміщенням, який відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передається у власність квартиронаймачів безоплатно та не підлягає приватизації. Зазначене також було встановлено постановою Вищого адміністративного суду України від

24 січня 2012 року, якою визнано протиправним рішення Одеської міської ради від 26 березня 2003 року № 1046-ХХІV «Про приватизацію та відчуження об'єктів комунальної власності територіальної громади міста Одеси у

2003 році» в частині включення до переліку об'єктів, що підлягають приватизації, підвального приміщення площею 182,5 кв.м житлового будинку по АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 469 ЦК Української РСР, що діяла на момент укладення договору, особа, яка одержала майно за рахунок іншої особи без достатньої підстави, встановленої законом або договором, зобов'язана повернути безпідставно придбане майно цій особі.

Такий же обов'язок виникає, коли підстава, на якій придбано майно, згодом відпала.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України, який набрав чинності 01 січня 2014 року.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не грунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК Україниможе бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Відповідно до частини першої статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Ураховуючи, що спірні кошти були передані на виконання вчиненого без відповідної правової підстави правочину, який визнаний судом недійсним, законними та обгрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми безпідставно отриманих грошових коштів.

Відповідно до частини першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду справи про повернення майна.

Ураховуючи, що правова підстава для набуття Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради) згодом відпала (визнана судом недійсною), правильними є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для повернення позивачу отриманих Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент комунальної власності Одеської міської ради) коштів.

Оскільки, вартість об'єкту купівлі-продажу була установлена сторонами з визначеним грошовим еквівалентом в іноземній валюті, висновок судів попередніх інстанцій про стягнення з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради грошових коштів у гривневому еквіваленті до долара США станом на дату звернення позивача до суду (розмір заявлених позовних вимог) є таким, що відповідає положенням частини другої статті 533 ЦК України та частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року.

Доводи касаційної скарги про те, що ні Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, ні його правонаступник -Департамент комунальної власності Одеської міської ради не є належними набувачами спірних грошових коштів, оскільки кошти, отримані за договором купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня 2003 року, були перераховані до бюджету м. Одеси та Державного бюджету є необгрнутованими.

Як убачається з договору купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня 2003 року в якості продавця та набувача грошових коштів виступало саме Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, грошові кошти, які підлягали сплаті за указаним договором, сплачені саме на рахунок Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, а тому саме у Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, як його правонаступника, виникло зобов'язання щодо повернення позивачу безпідставно отриманого майна.

Посилання Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на те, що до місцевого бюджету надійшли кошти без урахування податку на додану вартість, який повинен бути перерахований до Державного бюджету, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, ураховуючи, що положення статті 1213 ЦК України гарантує потерпілому право на отримання майна, яке було передано набувачу. Представництву по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради за договором купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня 2003 року, як набувачу, було передано грошовий еквівалент 14 442,00 дол. США, а тому право позивача на повернення усієї суми, отриманої Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, не може бути обмежене наявністю певних податкових процедур у відповідача (розподіл отриманих грошових коштів до різних рівнів Державного бюджету України).

Не впливають на зміст ухвалених судових рішень також доводи касаційної скарги щодо наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборони відчуження об'єктів нерухомого майна запису про те, що власником нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_1, ураховуючи, що відповідно до статей 2, 20 Закону Україну «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заяву на проведення реєстраційних дій, у тому числі щодо припинення права власності, подає власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких виникло речове право. Оскільки рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу № 161 від 30 жовтня 2003 року нежитлового приміщення, у ОСОБА_1 відсутня правова підстава для володіння, користування та розпорядження спірним майном, а тому наявність не виключеного запису в реєстрі не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність правових підстав для стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України2004 року судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої зазначеної до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За змістом частин першої, другої статті 84 ЦПК України 2004 року витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

На підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу

ОСОБА_1 надав договір про надання юридичних послуг № 08/10/1 від

08 жовтня 2015 року, акт прийому-передачі юридичних послуг до договору про надання юридичних послуг № 08/10/1, у якому зазначено найменування юридичної послуги, розраховано кількість годин на її надання та вартість. Також до матеріалів справи долучено копію квитанції про оплату послуг з надання правової допомоги згідно договору № 08/10/1 від 08 жовтня

2015 року.

З урахування зазначеного, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення на користь позивача витрат на правову допомогу є законним та обгрунтованим.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 409, 410 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Одеської міської ради, Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про повернення безпідставно набутих коштів залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик