Постанова

Іменем України

23 липня 2018 року

м. Київ

справа № 466/10527/15-ц

провадження № 61-34927св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року у складі судді Кавацюка В. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2012 року, яким на її користь стягнуто з відповідачів 101 476,80 грн та 25 369,20 грн відповідно на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачі не виконують належним чином свої грошові зобов'язання щодо виплати сум на відшкодування шкоди, що відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України є підставою для стягнення з них сум інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила стягнути на свою користь з ОСОБА_5 79 760,76 грн інфляційних втрат та 10 842,73 грн трьох процентів річних, з ОСОБА_6 10 217,54 грн інфляційних втрат та 1 978,05 грн трьох процентів річних.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 79 760,76 грн інфляційних втрат та три проценти річних в сумі 10 842,73 грн. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 10 217,54 грн інфляційних втрат та три проценти річних в сумі 1 978,05 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив із того, що на правовідносини, які виникли між сторонами, розповсюджуються положення статті 625 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції повно і всебічно перевірив доводи та обставини, якими позивач обґрунтовував свій позов, правовідносини, які склались між сторонами і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

10 листопада 2017 року ОСОБА_6, ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано правові висновки Верховного Суду України щодо застосування положень статті 625 ЦК України до правовідносин, що склалися між сторонами; не застосовано положення статей 1231, 1282 ЦК України, унаслідок чого покладено на відповідачів, як спадкоємців додаткову відповідальність за майнову шкоду, яка була завдана спадкодавцем.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 червня 2018 року справа № 466/10527/15-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання рішення суду надійшла до Верховного Суду.

14 лютого 2018 року ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу відхилити, а ухвалені у справі судові рішення залишити без змін, посилаючись на їх законність та відповідність нормам матеріального та процесуального права. Судами вірно враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного суду від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, оскільки він відповідає спірним правовідносинам.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 рокущодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2012 року, яке набрало законної сили, стягнуто на користь ОСОБА_4 на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, з ОСОБА_6, в особі її представника ОСОБА_8, 25 369,20 грн та з ОСОБА_5 - 101 475,80 грн. Стягнення зазначених сум проведено у межах вартості спадкового майна спадкодавця ОСОБА_9 На час розгляду даної справи обидва відповідача є повнолітніми особами.

ОСОБА_5 взагалі не виконує свого обов'язку щодо відшкодування завданої позивачу шкоди, а ОСОБА_6 частково виконала грошове зобов'язання, сплативши на користь ОСОБА_4 12 800 грн. на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За правилами частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов'язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою.

За змістом статей 524, 533-535і 625 ЦК Українигрошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК Українипоширюються як на договірні зобов'язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов'язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

Такі висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 18 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, згідно якої Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, за яким відшкодування заподіяної злочином майнової та моральної шкоди є грошовим зобов'язанням та відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у: постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України); постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625 ЦК Українипоширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК Українине дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК Україниу разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин.

Крім того, за змістом статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Встановивши, що відповідачі належним чином не виконують грошове зобов'язання перед позивачем щодо відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, наявність якого підтверджує рішення апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2012 року, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України унаслідок порушення грошового зобов'язання та стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрат та трьох процентів річних відповідно до наданого позивачем розрахунку, який відповідачами не був спростований.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції та апеляційним судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6, ОСОБА_5 про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду України щодо застосування положень статті 625 ЦК України до правовідносин, що склалися між сторонами, спростовуються позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 18 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Доводи касаційної скарги щодо незастосування судами попередніх інстанцій положень статей 1231, 1282 ЦК України, унаслідок чого покладено на відповідачів, як спадкоємців додаткову відповідальність за майнову шкоду, яка була завдана спадкодавцем, є безпідставними, оскільки рішенням апеляційного суду Львівської області від 01 червня 2012 року, саме у відповідності до вимог статей 1231, 1282 ЦК України, вирішено проводити стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_5 сум на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом у межах вартості спадкового майна спадкодавця ОСОБА_9 У цій же справі предметом позову є невиконання грошового зобов'язання на підставі рішення суду та як наслідок застосування положень статті 625 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання оскаржуваного рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 грудня 2017 року, у зв'язку із залишенням судового рішення без змін необхідно поновити його виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 19 жовтня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 травня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик