Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 753/11567/15-ц

провадження № 61-14527св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року у складі судді Гончарука В. П. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів:

Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., УкраїнецьЛ. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з виконавчим листом від 11 грудня 2009 року № 2-6461, виданим Оболонським районним судом м. Києва, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття та про стягнення додаткових витрат на оздоровлення обох доньок у розмірі 600,00 грн у травні кожного року до 10-го числа та на підготовку дітей до школи у серпні кожного року до 10-го числа загальну суму 600,00 грн, починаючи з 2010 року і до повноліття дітей. Вважає, що заборгованість ОСОБА_4 зі сплати аліментів утворилась внаслідок нерегулярної їх сплати, тому неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів станом на 31 грудня 2015 року становить

360 330,42 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просила стягнути з відповідача неустойку за прострочення сплати аліментів у сумі 360 330,42 грн, та витрати на правову допомогу.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 360 330,42 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що статтею 196 СК України передбачено право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені), при цьому керувався наданою позивачем довідкою-розрахунком заборгованості за аліментами, виданою 16 січня 2016 року за № 297 відділом державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів з жовтня 2009 року по грудень 2015 року у сумі

125 73,93 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що суд першої інстанції керувався розрахунком, наданим позивачем, проте не звернув уваги на те, що пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобов'язань.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що на час ухвалення заочного рішення розмір заборгованості відповідно до норм чинного законодавства не був визначений, а отже, вимоги позивача про стягнення пені не законні та не обґрунтовані. Крім того, апеляційний суд вийшов за межі розгляду справи та прийняв довідку-розрахунок заборгованості від 10 квітня 2017 року, чим порушив вимоги статті 303 ЦПК України 2004 року, оскільки ця довідка не містить щомісячного розрахунку заборгованості за період з жовтня 2009 року по 31 грудня 2013 року, а отже, не можливо визначити щомісячний розмір заборгованості за зазначений період та власне перевірити правильність визначення позивачем розміру неустойки (пені).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 08 листопада 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

У серпні 2017 року ОСОБА_3 подано заперечення на касаційну скаргу, в яких вона просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для його скасування.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 грудня 2009 року Оболонським районним судом м. Києва ОСОБА_3 виданий виконавчий лист № 2-6461 про стягнення з

ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частини від всіх видів його доходу (заробітку), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дітьми повноліття та про стягнення аліментів у розмірі 600,00 грн у травні кожного року до 10-го числа та у серпні кожного року до 10-го числа на загальну суму 600,00 грн, починаючи з 2010 року і до повноліття дітей.

Вказаний виконавчий лист перебуває на виконанні у відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві.

ОСОБА_4 під час розгляду справи в суді першої інстанції порушував питання про зупинення провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до розгляду Оболонським районним судом м. Києва його скарги на дії державних виконавців ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві щодо складання довідок-розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, відмови в обчисленні (перерахунку) розміру заборгованості зі сплати аліментів.

Ухвалою від 12 квітня 2016 року суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі.

За клопотанням представника ОСОБА_4 ухвалою Апеляційного суд міста Києва від 21 вересня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів зупинено до вирішення Оболонським районним судом м. Києва справи за скаргою ОСОБА_4 на дії державних виконавців ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві щодо складання довідок-розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, відмови у обчисленні (перерахунку) розміру заборгованості зі сплати аліментів та набрання рішенням законної сили.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 березня 2017 року, скаргу ОСОБА_4 на дії державних виконавців задоволено. Визнано неправомірними рішення та дії державних виконавців ВДВС Дніпровського РУЮ у

м. Києві щодо складання довідок-розрахунків: від 17 квітня 2015 року № 14667,

від 20 травня 2015 року № 18656, від 02 листопада 2015 року № 1/6, від 16 січня

2016 року № 297, від 25 квітня 2016 року № 915/6, від 25 серпня 2016 року № 915/6 про розмір заборгованості зі сплати аліментів, а також щодо відмови в обчисленні (перерахунку) розміру заборгованості заявника зі сплати аліментів з урахуванням доказів роботи заявника та рівня заробітку. Визнано вказані довідки-розрахунки незаконними та скасовано їх. Зобов'язано ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві перерахувати розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 31 грудня 2016 року, з урахуванням наданих ним довідок про розмір отриманої заробітної плати за час, протягом якого стягнення не проводилось і скласти відповідну довідку.

На виконання вказаної ухвали суду 10 квітня 2017 року державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві склав довідку-розрахунок

№ 16/6 заборгованості ОСОБА_4 за аліментами, починаючи з 01 січня

2014 року і по 01 січня 2016 року. За даними довідки станом на 31 грудня 2013 року заборгованість ОСОБА_4 за аліментами становить 19 084,20 грн, за

2014 рік - 10 833,58 грн, за 2015 рік - 11 340,45 грн, загальна сума заборгованості ОСОБА_4 за аліментами становить 41 258,23 грн.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Статтею 74 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із частиною третьою статті 74 цього Закону розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення в порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого

СК України.

У частині сьомій цієї статті зазначено, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений статтею 74 згаданого Закону, відповідно до частини сьомої якої суд вирішує питання заборгованості лише в разі спору про її розмір.

З огляду на вищевикладене висновки судів першої й апеляційної інстанцій про наявність підстав для стягнення заборгованості за аліментами, є передчасними, оскільки судами не встановлено, чи існує спір між сторонами щодо розміру заборгованості за аліментами.

Відповідно до статті 196 СК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Неустойка не сплачується, якщо платник аліментів є неповнолітнім.

Суд апеляційної інстанції не погодився з розрахунком пені суду першої інстанції, оскільки такий розрахунок проводився на підставі довідок-розрахунків, які визнані незаконними та скасовані, тому 10 квітня 2017 року державний виконавець склав нову довідку-розрахунок, яка сторонами не оспорена та на її підставі, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 березня

2016 року № 6-300цс16, та вимог статті 196 СК України, в якій зазначено, що пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Однак Велика Палата Верховного Суду вирішила відійти від такої правової позиції у подібних правовідносинах з огляду на таке.

Статтею 180 СК України встановлений обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов'язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов'язання боржником. Після порушення боржником свого обов'язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов'язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов'язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

?p=(A1?1%?Q1)+(A2?1%?Q2)+……….(An?1%?Qn), де:

?p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2 - кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An - нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn - кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року (нині - стаття 5 ЦПК України).

За таких обставин судам необхідно встановити всі обставини, що мають значення для справи, дослідити належним чином зібрані у справі докази, надати їм юридичну оцінки та ухвалити законне та обґрунтоване рішення, яке буде відповідати правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2018 року № 14-37цс18.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 квітня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик