Справа № 462/2057/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/324/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю - представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 - ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1, покликаючись на те, що він є власником квартири, в якій зареєстрований також відповідач. Відповідач не є членом його сім»ї, не приймає участі в утриманні квартири, вони між собою не пов»язані спільним побутом. Окрім того, зазначає, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з 1985 року. Просить, як власник житла, з врахуванням положень ст. ст. 383, 391 ЦК України усунути перешкоди користування квартирою АДРЕСА_1, визнавши відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Вирішено визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1 Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник відповідача ОСОБА_4, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач у спірній квартирі зареєстрований ще з 31.07.1980 року і до цього часу, жодних проблем у користуванні такою не виникало. Разом з тим, позивачем на підтвердження власних позовних вимог не надано жодного належного доказу. Акт від 17.04.2017 року не може бути таким, оскільки в ньому відсутні посилання на будь-які відомості уповноважених органів щодо нібито непроживання відповідача у спірній квартирі ще з 1985 року.

При цьому відповідачем було долучено до матеріалів справи ряд доказів, які були проігноровані судом першої інстанції та які спростовують висновок суду щодо тривалого відсутності відповідача за місцем його реєстрації. Разом з тим, звертає увагу суду на те, що відповідач останніми роками періодично не з'являвся за місцем своєї реєстрації у зв'язку із перебуванням на лікуванні, що підтверджується відповідними документами, копії яких були також долучені до матеріалів справи, проте знову ж таки, проігноровані судом першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції неповно досліджено істотні обставини справи, не досліджено докази долучені відповідачем до справи, а отже таке рішення є незаконним.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, судом встановлено, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Позивач є власником цієї квартири, яку успадкував після смерті свого батька, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач ОСОБА_3 є його дядьком - рідним братом його покійного батька. Будучи зареєстрованим у спірній квартирі, відповідач не проживає у такій з 1985 року, комунальні послуги не оплачує, що стверджується, зокрема, Актом ЖБК №55 від 17 квітня 2017 року (а.с. 22).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відтак, слід дійти до висновку, що положення ст. ст. 383, 391 ЦК України, на підставі яких позивач просить задовольнити позовні вимоги, передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї.

Належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції, викладних в оскаржуваному рішенні, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи свідчили про порушення норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом, а відтак підстав для скасування ухваленого у справі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2018 року відстрочено представнику відповідача ОСОБА_3 - адвокату ОСОБА_4 сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення по справі ( а.с. 101).

Відтак, з урахуванням приписів ст. 136 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_3 в користь держави 826 грн. 80 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 грудня 2017 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь держави 826 грн. 80 коп. (вісімсот двадцять шість грн. 80 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 липня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.