Справа № 306/143/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

25 червня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Готри Т.Ю. і ОСОБА_1,

за участю секретаря Пилип Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на рішення Свалявського районного суду від 14 березня 2018 року (у складі судді Уліганинця П.І.) за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом у січні 2018 р.

Просив:

-поновити йогона роботі заступником начальника відділення начальником відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду Соціального страхування України в Закарпатській області;

-стягнути з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області на свою користь заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 16 850, 40 грн. і 2000 грн. моральної шкоди

На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідно до наказу № 330-к від 22.12.2017 р. його було звільнено із займаної посади заступника начальника відділення-начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області у звязку з відмовою від продовження роботи зі зміною істотних умов праці. Згадане звільнення вважає незаконним, оскільки від продовження роботи не відмовлявся, про що зазначив на наданій йому для ознайомлення копії наказу. Позаяк його посада є ліквідованою, вважає, що фактично мало місце скорочення штату працівників, а тому правова підстава його звільнення у оскаржуваному наказі є неправомірною, внаслідок чого оскаржуваний наказ є незаконним.

Рішенням Свалявського районного суду від 14 березня 2018 р. позов ОСОБА_2 задоволено частково:

-наказ начальника Управління ВДФ соціального страхування України у Закарпатській області від 22 грудня 2017 р. № 330-к про звільнення ОСОБА_2 у звязку з відмовою від продовження роботи зі зміною істотних умов праці (п.6 ст. 36 КЗпП України) скасовано;

-поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділення начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області з 29.12.2017 р.;

-стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період із 29.12.2017 р. по 14.03.2018 р. у розмірі 46 193,00 грн. і 1 000 грн. моральної шкоди;

-стягнуто з управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області на користь держави 704,80 грн. у відшкодування судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що нормами трудового законодавства зміна істотних умов праці у звязку зі скороченням посади не передбачена. Відповідачем належними та допустимим доказами не доведено, що в нього мали місце зміни в організації виробництва та праці, які б стали підставою для істотних змін умов праці позивача. Відповідно до штатного розпису відповідача на 2018 р. посада, яку займав позивач, відсутня.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що за відсутності у відповідача підстав для застосування ст. 36 п.6 КЗпП України позивача було звільнено з посади незаконно.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 1000 грн., суд виходив із обставин справи та загального характеру наведених позивачем підстав для відшкодування такої шкоди.

У апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області(надалі Фонд) просить скасувати це рішення через порушення судом норм матеріального і процесуального права та постановити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Доводи скарги зводяться до такого:

-Фонд відповідно до вимог ст.49-2 КЗпП України попередив позивача у встановлений строк про майбутнє вивільнення із займаної посади у звязку зі скороченням штату працівників відділення відповідно до ч.1 ст.40 КЗпП України;

-постановою правління Фонду соціального страхування України№63 від 14.12.2017 р. були внесені зміни до структури управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області, в яку вже було включено Свалявське відділення управління по обслуговуванню Свалявського та Воловецького районів, тобто вже йшла мова не лише про скорочення штатної чисельності відділення, а й про зміни з 01.01.2018 р. у організації виробництва та праці, зміни істотних умов праці;

-за позивачем було неможливо зберегти колишні умови праці, оскільки займану ним посаду було скорочено (виведено із штатного розпису);

-у звязку з відмовою позивача від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці були всі законні підставі для припинення із ним трудового договору на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України;

-у матеріалах справи відсутні докази заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру позивачу.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення. Узагальнені доводи заперечення зводяться до необґрунтованості та безпідставності доводів апеляційної скарги.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції через його відповідність повно установленим обставинам справи, належно оціненим доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Так, судом першої інстанції установлено, що з березня 2001 р. по грудень 2017 р. позивач працював у Фонді на різних посадах. Наказом № 330-к від 22.12.2017 р. «Про звільнення у звязку зі скороченням штату працівників» ОСОБА_2 був звільнений із посади заступника начальника відділення начальника відділу надання матеріального забезпечення, страхових виплат, медико-соціальних послуг та перевірок страхувальників Свалявського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Закарпатській області за ст. 36 п.6 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи у звязку зі зміною істотних умов праці (а.с.13). Доказів про відмову позивача від продовження роботи зі зміною істотних умов праці немає, а від запропонованих йому посад головного бухгалтера та головного спеціаліста з питань матеріального забезпечення і страхових виплат потерпілим відмовився.

За приписами п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Згідно з ч.3, ч.4 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України (правовий висновок у справі за № 6-2748цс15).

Як видно з матеріалів справи, 25.10.2017 р. ОСОБА_2 попереджався про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять у дію з 01.01.2018 р., та про можливе майбутнє вивільнення працівників (а.с.11), а 26.10.2017 р. про майбутнє звільнення із займаної посади в звязку зі скороченням штату працівників відділення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (з 29.12.2017 р.) (а.с.12).

Згідно з постановою Фонду соціального страхування України № 50 від 10.10.2017 р., на яку посилається апелянт, питання змін в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та про можливі вивільнення працівників у звязку зі зміною структури виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України стосувалося усіх управлінь виконавчих дирекцій в областях і м. Києві, а не лише змін в організації виробництва та праці чи зміни істотних умов праці саме у відповідача.

Тобто, фактичні обставини справи та низка письмових доказів свідчать про наявність у відповідача змін в організації виробництва і праці включно зі скороченням чисельності або штату працівників, що охоплюється положеннями ст. 40 ч.1 п.1 КЗпП України та вимагають дотримання гарантій, передбачених статтею 49-2 цього Кодексу.

Окрім того, у справі немає доказів письмового повідомлення Фонду про майбутню зміну істотних умов праці саме з розпискою ОСОБА_2 про відмову від продовження роботи або письмова заява останнього про відмову від продовження роботи у зв'язку із змінами істотних умов праці. У свою чергу, позивач заперечує факт такої відмови.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру не заслуговують на увагу з таких мотивів.

Згідно з вимогами ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Указана норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, передбачену ст. 237-1 КЗпП.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення трудових прав ОСОБА_2 у виді незаконного звільнення, що безумовно спричинило останньому моральні страждання, то визначений судом розмір морального відшкодування в сумі 1000 грн. цілком узгоджується із вимогами чинного законодавства з цього питання і фактичними обставинами справи.

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення як суперечні фактичним обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Закарпатській області залишити без задоволення. 2.Рішення Свалявського районного суду від 14 березня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 05 липня 2018 р.

Судді: