Постанова

Іменем України

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 367/8235/13-ц

провадження № 61- 8389св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2014 року у складі судді Мікуліна А. В. та рішення Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Гуля В. В, Касьяненко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Український промисловий банк» (далі -

ПАТ «Укрпромбанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого останньому надано кредит у розмірі 24 246 доларів США зі сплатою 9,5 % річних за умови виконання позичальником пункту 4.2.10 договору, 10,7 % річних у разі невиконання позичальником пункту 4.2.10 договору, за весь час фактичного користування кредитом на строк до 02 вересня 2013 року, на придбання легкового автомобіля. 03 вересня

2007 року між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до якого остання поручилася перед кредитором за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором від 03 вересня 2007 року. 30 червня 2010 року між

ТОВ «Укрпромбанк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань

ТОВ «Укрпромбанку» на користь ПАТ «Дельта Банк», зокрема вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконує у зв'язку із чим станом на 03 квітня 2014 року утворилася заборгованість, яка становить

168 196,83 грн, з них: заборгованість за кредитом - 121 122,96 грн, заборгованість за відсотками - 39 342,79 грн, комісія - 7 731,08 грн.

З урахуванням викладеного, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вищезазначену заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області

від 19 серпня 2014 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» загальну суму заборгованості за кредитним договором від 03 вересня 2007 року у розмірі 168 196,83 грн. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за договором кредиту у повному обсязі не виконав, унаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню солідарно з боржника та поручителя.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині розміру стягнутої кредитної заборгованості та судового збору. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 03 вересня 2007 року у розмірі - 162 415,54 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 10 774,53 доларів США, що еквівалентно 121 122,96 грн, заборгованості за відсотками -

3 070,70 доларів США, що еквівалентно 34 519,58 грн, комісії за ведення кредиту 6 773 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» судові витрати у сумі 603 грн, з кожного.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Дельта Банк» порушило строк позовної давності для стягнення заборгованості по сплаті чергових щомісячних платежів, що були нараховані до 31 жовтня 2010 року. При цьому, звернувшись з указаними вимогами у жовтні 2013 року, позивач не порушив шестимісячний строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, тому вимоги до поручителя є обґрунтованими.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення районного та апеляційного судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили належним чином обставин справи та не взяли до уваги те, що виконання ним зобов'язань за кредитним договором від 03 вересня 2007 року було припинено у червні 2010 року, останній платіж було внесено 21 червня 2010 року, проте банк звернувся до суду лише 30 жовтня 2013 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Крім того, ні ТОВ «Укрпромбанк» ні ПАТ «Дельта Банк» не повідомили його про перехід права вимоги до ПАТ «Дельта Банк» та необхідність виконання зобов'язання за кредитним договором на користь ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають не повністю.

Судом установлено, що 03 вересня 2007 року ТОВ «Укрпромбанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір за умовами якого, останній отримав грошові кошти у розмірі 24 246 доларів США строком на 72 місяці, з кінцевим терміном повернення до 02 вересня 2013 року. Згідно пункту 5 цього договору процентна ставка за користування кредитом становить 9,5% річних за умови виконання позичальником пункту 4.2.10 договору, 10,7 % річних у разі невиконання позичальником пункту 4.2.10 договору.

Цього ж дня між ТОВ «Укрпромбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, відповідно до пункту 1 якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 03 вересня 2007 року.

Крім того, встановлено, що 30 червня 2010 року між ПАТ «Дельта Банк»,

ТОВ «Укрпромбанк» та Національним банком України був укладений договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами.

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 станом на 03 квітня

2014 року, загальна сума заборгованості за договором кредиту

від 03 вересня 2007 року складає 168 196,83 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 10 774,53 доларів США, що еквівалентно 121 122,96 грн, заборгованість по відсоткам - 3 499,75 доларів США, що еквівалентно

39 342,79 грн, комісія - 7 731,08 грн.

Статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часукладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди попередніх інстанції не звернули увагу на те, що умовами договору передбачено комісійну винагороду банку за управління кредитом у розмірі 0,1 %, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Ухвалюючи рішення у справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяли та дійшли помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь банку заборгованість по комісії.

При цьому, суди дійшли правильного висновку, що оскільки взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконував, то з нього підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором станом на 16 вересня 2013 року за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами, які було нараховано банком відповідно до закону та умов кредитного договору.

Доводи касаційної скарги про не повідомлення обох відповідачів про розгляд справи у суді першої інстанції не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 був повідомлений про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, де міг захистити свої права.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості судових рішень касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню у частині стягнення заборгованості по комісії з ухваленням нового рішення у цій частині про відмову у задоволенні позовних вимог, в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 19 серпня 2014 року та рішення Апеляційного суду Київської області від 16 лютого 2016 року в частині стягнення заборгованості по комісії скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по комісії відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта