Ухвала

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 646/1611/17

провадження № 61-34св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.,
суддів:Кузнєцова В. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач),Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_6,

суб'єкт оскарження - державний виконавець відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 липня 2017 року у складі судді Теслікової І. І. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду зі скаргою на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування скарги зазначила, що 01 квітня 2016 року вона отримала постанову відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції від 19 листопада 2015 року про розшук майна боржника, яка була винесена державним виконавцем на підставі виконавчого листа Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2011 року. У виконавчому листі зазначено про солідарне стягнення з неї та ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») суми заборгованості за кредитною угодою від 12 вересня 2008 року та договором траншу від 12 вересня 2008 року № 151/А-08-1.

01 червня 2011 року відкрито виконавче провадження. В подальшому ОСОБА_7 погасив суму заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі. 29 листопада 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції із заявою про повернення виконавчого документа без виконання.

20 березня 2012 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві та про припинення чинності арешту майна боржника і скасування опису й арешту майна.

01 червня 2011 року за виконавчим листом Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження № 26912228 стосовно неї.

01 червня 2011 року державним виконавцем були направлені повідомлення про відкриття виконавчого провадження боржнику та стягувачеві та запити до Харківської ОДП, КП «Харківське районне БТІ» та до Державної інспекції державного технічного нагляду в Харківській області, тривалий час у вказаному виконавчому провадженні будь-які виконавчі дії або інші документи відсутні. 19 листопада 2015 року винесена постанова про розшук майна божника ОСОБА_6, яка за її скаргою скасована ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року.

10 лютого 2017 року нею отримано постанову державного виконавця про стягнення з неї виконавчого збору у сумі 101 475,80 грн.

ОСОБА_6 стверджувала, що указана постанова є незаконною, оскільки її чоловік у 2011 році сплатив ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитною угодою, на розрахунковий рахунок стягувача і ні на той час, ні станом на вересень 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» немає жодної майнової претензії.

Також зазначала, що постанова про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні щодо її чоловіка не виносилась, а у виконавчому провадженні щодо неї така постанова була винесена більше ніж через 5 років, що жодним нормативним актом не передбачено.

У зв'язку з вищенаведеним, ОСОБА_6 просила скасувати постанову про стягнення з неї виконавчого збору у сумі 101 475, 80 грн, винесену 14 вересня 2016 року.

Ухвалою Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 липня 2017 року у задоволенні скарги ОСОБА_6 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував свою ухвалу тим, що постанова від 14 вересня 2016 року головного державного виконавця Харківського районного управління юстиції Аль-Халябі Л. Р. про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № 26912228 у зв'язку з невиконанням боржником у наданий строк рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2011 року щодо стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 заборгованості за кредитною угодою від 12 вересня 2008 року № 151/А-08 та договором про видачу траншу від 12 вересня 2008 року № 151/А-08 у розмірі 1 014 757,97 грн винесена відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» та підстави для її скасування відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, ухвалу Червонозаводського районного суду міста Харкова від 10 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновку суду першої інстанції.

У грудні 2017 року ОСОБА_6 подала касаційну скаргу на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її скаргу.

Касаційна скарга мотивована тим, що державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, тому за умови закінчення виконавчого провадження постанова про стягнення виконавчого збору не виноситься; нове виконавче провадження відкрито не було; сума, яка може підлягати до сплати як виконавчий збір становить 680 грн, а ніяк не 101 475,80 грн, як зазначено в оскаржуваній постанові.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 20 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_6

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частин першої та другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвали судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що постанова від 14 вересня 2016 року головного державного виконавця Харківського районного управління юстиції Аль-Халябі Л. Р. про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № 26912228 у зв'язку з невиконанням боржником у наданий строк рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2011 року щодо стягнення з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 заборгованості за кредитною угодою від 12 вересня 2008 року № 151/А-08 та договором про видачу траншу від 12 вересня 2008 року № 151/А-08 у розмірі 1 014 757,97 грн винесена відповідно до статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» та підстави для її скасування відсутні.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення скаржника до суду зі скаргою) судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Судові рішення виконуються у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення скаржника до суду зі скаргою) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції.

Цивільний процесуальний кодекс України в редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом, також установлює, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Натомість згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 181 КАС України (в редакції, чинній на час звернення скаржника до суду зі скаргою) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Аналогічну норму закріплено в частині першій статті 287 КАС України в редакції, чинній на час розгляду справи Верховним Судом.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас частиною другою статті 74 зазначеного Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Отже, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, розглянувши по суті скаргу ОСОБА_6 на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції про стягнення виконавчого збору, як суд, який видав виконавчий документ на виконання ухваленого ним судового рішення, не звернув уваги на те, що такий спір не підлягає розгляду в межах цієї справи за правилами цивільного судочинства, тому припустився порушення відповідних норм процесуального права.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 06 червня 2018 року № 12-93гс18.

За змістом пункту 1 частини першої статті 186 і пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, а відкрите провадження у справі підлягає закриттю, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, перевіривши застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню, оскаржувані судові рішення - скасуванню, а провадження у справі за скаргою ОСОБА_6 - закриттю.

Керуючись статтями 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_6 на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції закрити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов С. О. Погрібний О. В. Ступак Г. І. Усик