Постанова

Іменем

18 липня 2018 року

м. Київ

справа № 204/6307/16-ц

провадження № 61-1335св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Черкез Д. Л. від 21 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Пономарь З. М., Баранніка О. П., Посунся Н. Є. від 23 листопада 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2014 року у справі № 204/3822/2014-ц його позов задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики в розмірі 3 тис. 375 доларів США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на момент подання позовної заяви булоеквівалентним 39 тис. 590 грн 30 коп., який складався з заборгованості за позикою в розмірі 2 тис. 500 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентним 29 тис. 326 грн 15 коп., та заборгованості за процентами в розмірі 875 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентним 10 тис. 264 грн 15 коп. Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 борг за договором позики в розмірі 20 тис. 250 грн, який складається із заборгованості за позикою в розмірі 15 тис. грн та заборгованості за процентами у розмірі 5 тис. 250 грн.

Оскільки з часу звернення до суду з позовною заявою в указаній справі і до часу подання позовної заяви в цій справі курс долара США до гривні суттєво зріс, а рішення суду не виконане, то ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість зі сплати процентів за договором позики в розмірі 21 тис. грн та 3 тис. 500 доларів США, що дорівнює 90 тис. 729 грн 90 коп. за період з червня 2014 року по вересень 2016 року, та боргу за договором позики в розмірі 35 тис. 480 грн 92 коп., що дорівнює зростанню вартості боргу (курсовій різниці) у гривневому еквіваленті за позикою та процентами в розмірі 3 тис. 375 доларів США за офіційним курсом НБУ в період з 23 травня 2014 року по 23 вересня 2016 року.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за договором позики за період з 01 червня 2014 року по 31 серпня 2016 року в розмірі 106 тис. 826 грн 31 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що на час розгляду справи зазначене рішення суду від 26 вересня 2014 року ОСОБА_2 не виконав та грошові кошти отримані в позику не повернув, тому на користь позикодавця за договором позики підлягають стягненню проценти в розмірі 106 тис. 826 грн на підставі статті 1048 ЦК України.

Крім того, районний суд зазначив, що, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_2у травні 2014 року, ОСОБА_1 просив стягнути заборгованість за договором позики саме в гривнях з урахуванням курсу НБУ станом на момент подання позовної заяви, його позовні вимоги задоволено та стягнуто суму позики з урахуванням курсу НБУ станом на момент подання позовної заяви. Тому позов ОСОБА_1 у частині стягнення курсової різниці є необґрунтованим.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що у зв'язку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 підлягають стягненню проценти за користування грошовими коштами.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, доповненій та уточненій у лютому 2018 року, ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення в частині задоволення позову ОСОБА_1 й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час укладення договору позики не було дотримано письмової форми, тому він є недійсним. ОСОБА_1 просить стягнути з нього саме проценти за користування грошовими коштами, а не збитки чи моральну шкоду у зв'язку із невиконанням рішення суду від 26 вересня 2014 року.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

02 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

У частині третій статті 400 ЦПК України закріплено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судами встановлено, що 26 вересня 2014 року рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у справі № 204/3822/2014-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 3 тис. 375 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентно 39 тис. 590 грн 30 коп., який складається із заборгованості за позикою в розмірі 2 тис. 500 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентно 29 тис. 326 грн 15 коп., та заборгованості за процентами в розмірі 875 доларів США, що за курсом НБУ на момент подання позовної заяви було еквівалентно 10 тис. 264 грн 15 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в розмірі 20 тис. 250 грн, який складається із заборгованості за позикою в розмірі 15 тис. грн та заборгованості за процентами в розмірі 5 тис. 250 грн., а також стягнуто судовий збір у розмірі 598 грн 40 коп. Проценти за договором позики було стягнуто станом на 30 травня 2014 року. Указане рішення набрало законної сили 28 жовтня 2014 року.

У зазначеному судовому рішенні встановлено, що 30 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в розмірі 2 тис. 500 доларів США та 15 тис. грн строком на 60 днів зі сплатою процентів у розмірі 5 % щомісячно з 1 по 5 число.

На підставі цього рішення Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська 29 жовтня 2014 року видані виконавчі листи № 204/3822, а саме: про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 39 тис. 590 грн 30 коп.; про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 598 грн 40 коп.; про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості в розмірі 20 тис. 250 грн, які знаходяться на виконанні в Красногварідйському відділі державної виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Красногварідйський ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області), що підтверджується листом Красногвардійського ВДВС м. Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області від 29 вересня 2016 року.

Згідно з вказаним листом заборгованість за цими виконавчими документами складає 60 тис. 438 грн 70 коп., яка станом на 29 вересня 2016 року (дата звернення ОСОБА_1 із цим позовом) не стягнута. Таким чином, станом на 29 вересня 2016 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2014 року ОСОБА_2 не виконав.

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Разом з тим, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

При цьому згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 14-79цс18.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення у справі, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 процентів за договором позики у зв'язку з невиконанням рішення суду про стягнення заборгованості за таким договором, адже строк договору позики закінчився.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову про стягнення курсової різниці, апеляційний суд не звернув увагу на вказані норми права та не встановив підстави позову ОСОБА_1 у цій частині та правильність розрахунку курсової різниці за договором позики.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції, ухвалюючи судове рішення в справі, неправильно застосував норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до цього суду.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалене з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 листопада 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до цього суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта