Постанова

Іменем України

02 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 317/1031/16-ц

провадження № 61-14270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року у складі судді: Мінгазова Р. В. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року у складі суддів: Подліянової Г. С., Кочеткової І. В., Кримської О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 09 січня 2008 року між ОСОБА_4 та АКБСР «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 322-34п-08нкл. На підставі договору про надання невідновлювальної кредитної лінії ОСОБА_4 отримала кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 217 000,00 грн, зі сплатою 14,50 % річних.

Для забезпечення повного та своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії між ОСОБА_5 та позивачем 09 січня 2008 року укладений іпотечний договір № 322-34п-08і. Згідно іпотечного договору ОСОБА_5 передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок жилий загальною площею 102,1 кв.м. та земельна ділянка площею 0,2044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, (колишня адреса - АДРЕСА_1), які належать іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на землю.

У зв'язку з порушенням умов договору про надання невідновлювальної кредитної лінії станом на 16 вересня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 перед банком за договором кредиту становить 788 598,68 грн, а саме: борг за кредитом - 205 402,10 грн; борг за відсотками - 315 757,67 грн; пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 29 172,04 грн; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 104 798,21 грн; розмір інфляційних витрат за кредитом - 28 320,22 грн; розмір інфляційних витрат за відсотками - 105 148,45 грн.

У зв'язку із цим позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 суму заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії в розмірі 788 598,68 грн, а також звернути стягнення на предмет іпотеки.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання правочину недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що однією з істотних умов кредитного договору є визначення та обумовлення процентної ставки за користування кредитом.

У пункті 1.1.1. договору про надання невідновлювальної кредитної лінії визначено надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, зі сплатою 14,5 % річних та комісії, вказаних в цьому договорі в межах максимального ліміту заборгованості до 217 000,00 грн. Згідно графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, позивач сплачує кошти разом з процентами та комісією за користування кредитом рівним сумами. Однак, з цього графіку незрозумілим є розрахунок процентів та комісії оскільки останній не містить окремої графи, яка б несла інформацію позичальнику, які суми коштів сплачуються за користування кредитом.

У договорі про надання невідновлювальної кредитної лінії № 332-34п-08нкл, укладеного сторонами 09 січня 2008 року, не зазначено жодної супутньої послуги, яка надавалась при отриманні кредиту, не надано розрахунку процентів та комісії за користування кредитом, а отже позивачу не надано повну інформації про умови договору про надання невідновлювальної кредитної лінії.

Крім цього додатковою угодою №2 про внесення змін до договору про надання невідновлюваної кредитної лінії № 332-34п-08нкл від 09 січня 2008 року внесено зміни до пункту 1.1.1. договору про надання невідновлювальної кредитної лінії яким процентну ставку було підвищено до 22 процентів річних. Договором про надання невідновлювальної кредитної лінії не передбачено зміну процентної ставки, а отже остання є незмінною, а дії відповідача є незаконними та нікчемними.

Також ОСОБА_4 вважала, що їй не була надана інформація, щодо орієнтованої вартості кредиту, реальної ставки кредиту, оскільки остання не визначена в графіку погашення кредиту окремим розрахунком.

На підставі викладеного ОСОБА_4, з посиланням на положення статей 229, 230 ЦК України, просила суд, визнати недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 332-34п-08нкл від 09 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та АКБСР «Укрсоцбанк».

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» борг за кредитом - 205 402,10 грн, борг за відсотками - 315 757,67 грн, пеню за несвоєчасне повернення кредиту - 29 172,04 грн, пеню за несвоєчасне повернення відсотків - 104 798,21 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом - 28 320,22 грн, розмір інфляційних витрат за відсотками - 105 148,45 грн, а всього 788 598,68 грн.

Звернуто стягнення на нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 102,1 кв. м. та земельну ділянку площею 0,2044 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (колишня адреса - АДРЕСА_1), який належить на праві власності ОСОБА_5, для погашення боргу перед ПАТ «Укрсоцбанк» за кредитним договором № 322-34п-08нкл від 09 січня 2008 року в розмірі 788 598,68 грн, який складається з: борг за відсотками - 315 757,67 грн, пеня за несвоєчасне повернення кредиту - 29 172,04 грн, пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 104 798,21 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом - 28 320,22 грн, розмір інфляційних витрат за відсотками - 105 148,45 грн, шляхом його продажу на публічних торгах.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 828,98 грн.

Рішення мотивоване тим, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 умов договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, із подальшими змінами внесеними до нього, утворилась заборгованість, тому вимоги позивача, заявлені до відповідачів - боржника та іпотекодавця є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При відмові у задоволенні зустрічного позову суд вказав, що на момент укладення договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, до відома позичальника були належним чином доведені всі необхідні умови договору. Банк виконав належним чином взяті на себе обов'язки, перерахував на рахунок позичальника кредитні кошти. Кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконувала його умови. Відповідач за зустрічним позовом надав позивачу документи, які передували укладенню договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графік погашення кредиту, які підписані останньою та містять повну інформацію стосовно умов кредитування. Тому суд зробив висновок, що відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору про надання невідновлювальної кредитної лінії недійсним відповідно до положень статей 229, 230 ЦК України.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року змінене шляхом доповнення пункту 3 резолютивної частини рішення після слів «шляхом його продажу на публічних торгах» «з початковою ціною іпотечного майна в 508375 гривень». У решті рішення суду залишене без змін.

Постанова мотивована тим, що суд першої інстанції ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах, не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Також суд вказав, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України, зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, оскільки позивач своїх вимог не довела, що є його процесуальним обов'язком, правильно застосувавши положення статей 229, 230 ЦК України.

У березні 2018 року ОСОБА_4 звернулася із касаційною скаргою на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скарга мотивована тим, що суди безпідставно відхилили заяву про виклик експерта, що унеможливило встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. ОСОБА_4 вважає, що суди встановили обставини на підставі недопустимих доказів, оскільки надані позивачем докази, а саме - додаткова угода № 2 від 18 червня 2009 року, не дає можливість визначити сукупну вартість кредиту та реальну процентну ставку за цією угодою.

Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

У травні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» надав відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін. Відзив мотивований відсутністю підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 09 січня 2008 року між ОСОБА_4 та АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 322-34п-08нкл. Згідно договору кредиту банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит в межах максимального ліміту заборгованості до 217 000,00 гривень, зі сплатою 14,50 % річних. Строк повернення кредиту зазначено 08 січня 2023 року.

18 червня 2009 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору про надання не відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якої сторони досягнули згоди внести зміни до умов кредитування визначених кредитним договором, зокрема щодо збільшення суми кредиту до 239 732,55 грн, змінено схему погашення заборгованості за визначеним щомісячним графіком, збільшено термін користування кредитом до 08 січня 2028 року та внесені інші зміни.

09 січня 2008 року для забезпечення повного та своєчасного виконання позичальником боргових зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії між ОСОБА_5 та банком був укладений іпотечний договір № 322-34п-08і.

Згідно іпотечного договору ОСОБА_5 було передано в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: будинок жилий загальною площею 102,1 кв. м. та земельна ділянка площею 0,2044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, (колишня адреса, АДРЕСА_1) які належать іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності та державного акту на право власності на землю.

18 червня 2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 укладено додатковий договір № 1 до іпотечного договору № 322-34п-08і від 09 січня 2008 року.

Відповідно до підпункту 2.4.3. іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов'язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов'язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов'язання.

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

Встановивши, що ОСОБА_4 неналежним чином виконувала умови договору про надання невідновлювальної кредитної лінії, внаслідок чого утворилась заборгованість, суди зробили правильний висновок про задоволення первісного позову про стягнення боргу за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на публічних торгах.

При відмові у задоволенні зустрічного позову про визнання договору про надання невідновлювальної кредитної лінії недійсним на підставі статей 229, 230 ЦК України суди зробили висновок про недоведеність позивачем за зустрічним позовом наявності підстав для визнання оспорюваного договору недійсним.

Колегія суддів погоджується із цим висновком судів з таких підстав.

Суди встановили, що при підписанні попередньої інформації по умови кредитування фізичних осіб від 10 грудня 2007 року позичальник усвідомлювала та гарантувала, що умови цього договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними і справедливими. У цій інформації містяться всі умови споживчого кредитування у ПАТ «Укрсоцбанк» та орієнтовна сукупна вартість кредиту, що підтверджується ознайомленням позичальника з умовами кредитування, які є невід'ємною частиною цього договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. Надана позичальнику інформація є повною, необхідною, достовірною та своєчасною. У додатках № 1 та № 2 до кредитного договору міститься розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, який власноруч підписала ОСОБА_4, будь яких заперечень та непорозумінь на час укладення кредитного договору та додаткових угод до нього від ОСОБА_4 не надходило.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Аналіз статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов'язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_4 не довела підстав, передбачених статтями 203, 229, 230 ЦК України, для визнання недійсним договору про надання невідновлювальної кредитної лінії від 09 січня 2008 року № 322-34п-08нкл, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Посилання ОСОБА_4 на те, що суди безпідставно відхилили заяву про виклик експерта, що унеможливило встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, і у зв'язку із цим суди встановили обставини на підставі недопустимих доказів, суд відхиляє. Аналіз змісту оскаржених рішень свідчить, що суди не взяли до уваги висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи, оскільки він містить відповіді на питання, які не належать до економічних експертиз та складений без врахування сплачених позивачем сум та додаткових угод до кредитного договору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12 квітня 2017 року в незміненій частині та постанову апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель