Номер провадження: 22-ц/785/1349/18
Номер справи місцевого суду: 522/3410/15-ц
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.07.2018 року м. Одеса

Справа № 522/3410/15-ц

Провадження №22-ц/785/1349/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Калараш А.А.,

суддів - Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

з участю секретаря судового засідання - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська автомобільна школа №2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України про визнання недійсним трудового контракту в частині визначення його строку, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Ільченко Н.А. 21 березня 2016 року в м. Одесі,-

встановив:

В лютому 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України (далі - ООО ТСОУ), третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська автомобільна школа № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України (далі - ОАШ № 2 ООО ТСОУ), про визнання недійсним, укладеного між ним і відповідачем 07.02.2014 року, трудового контракту № 3 в частині визначення його строку, визнання незаконним звільнення з посади директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ та поновлення на цій посаді, про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.02.2015 року по 02.09.2015 року в сумі 31 158,24 грн., про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні та про стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн.і в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що починаючи з 09.02.2011 року працював на посаді директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ за контрактами, які щорічно переукладалися, й останній контракт № 3 був укладений між ним і відповідачем 07.02.2014 року на строк з 09.02.2014 року по 09.02.2015 року.

Відповідач своїм наказом № 9-ос від 09.02.2015 року звільнив його з займаної посади за п. 2 ст. 36 КЗпП України (у зв'язку з закінченням строку контракту), хоча починаючи з 23.01.2015 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в Тарутинській ЦРЛ.

Додатково позивач посилався на те,що по-перше, оскільки ОАШ № 2 ООО ТСОУ є приватним закладом, який не відноситься до державних навчальних закладів, а ст. 20 Закону України «Про освіту» визначено, що за контрактом призначаються лише керівники навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю і підпорядковані іншим центральним органам виконавчої влади, тому роботодавець може вимагати від працівника, який влаштовується на роботу чи працює за безстроковим трудовим договором, укладання контракту тільки в тому разі, якщо він належить до категорії працівників з якими, згідно із законами, може бути укладено контракт, отже, укладений з ним строковий контракт погіршує його становище порівняно з законодавством України, в зв'язку з чим такі умови є недійсними, як це передбачено ст. 9 КЗпП України; і, по-друге, так як контракт між ним і відповідачем неодноразово переукладався, тому вважається що він є безстроковим, у зв'язку з чим його звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП України є незаконним.

Позивач просив суд допустити негайне виконання судового рішення у даній справі в частині поновлення його на попередній посаді директора ОАШ № 2 ООО ТСОУ та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу середнього заробітку за один місяць.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним укладений між головою Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України і ОСОБА_2 контракт № 3 від 07 лютого 2014 року про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України - в частині визначення строку цього контракту.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України за п. 2 ст. 36 КЗпП України на підставі наказу Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України № 9-ос від 09 лютого 2015 року.

Поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України.

В решті частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України на користь держави судовий збір 487 грн. 20 коп.

Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалите нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно посилався на те, що ООО ТСОУ не мало права укладати контракт з ОСОБА_2, оскільки ОАШ №2 ООО ТСОУ не є державним органом освіти та не визнає контракти в цілому, а тільки окрему його частину; - судом першої інстанції не вивчалися взагалі умови і характер роботи ОСОБА_2 та не прийнято до уваги, що ОСОБА_2 за оспорюваним контрактом працював за сумісництвом та писав заяву на прийоми на роботу за сумісництвом; - суд не витребував та не оглянув документи, що були підставою для укладення контракту з ОСОБА_2 та не встановив характер його роботи; - судом не встановлено на якому саме підприємству ОСОБА_2 був на лікарняному, де він отримав кошти за лікарняним листом, але посилається що він звільнений незаконно в період знаходження на лікарняному; суд визнав недійсним контракт, укладений між ОСОБА_2 та головою ООО ТСОУ ОСОБА_3, не залучивши його до участі у справі.

Одеська обласна організація Товариства сприяння обороні України подала відзив на апеляційну скаргу, який мотивований тим, що судом першої інстанції невірно трактовані норми матеріального права, судом першої інстанції не враховано той факт ,що ОСОБА_2 працював на посаді директора Одеської автомобільної школи Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України за сумісництвом та не був позбавлений основної роботи у Тарутинській автомобільній школі Товариства сприяння обороні України. ООО ТСОУ просило скасувати рішення суду та ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 / т. 2 а.с.18-22/.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2,виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи частково позов , суд першої інстанції виходив з того, що контракт № 3 від 07.02.2014 року , укладений з ОСОБА_2 , в частині визначення строку, погіршує становище позивача порівняно з законодавством України, суперечить статті 9 КЗпП України. Додатково суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_2 було звільнено з роботи у період його непрацездатності ,знаходженні позивача на лікарняному. Суд також , посилався на те, що Одеська автошкола № 2 ТСОУ є приватним закладом ,який не відноситься до державних закладів, а тому на автошколу не розповсюджуються вимоги статті 20 Закону України «Про освіту» .

Проте,з такими висновками суду погодитися не можна.

Колегія суддів,частково погоджується з доводами апеляційної скарги,з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом № 16-ОС від 08.02.2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу на посаду директора Одеської автомобільної школи №2 ООО ТСОУ за контрактом №2 від 09.02.2011 року, строк дії контракту з 09.02.1011 року по 08.02.2011 року / т. 1 а.с. 136-142/.

Згідно наказу ООО ТСОУ №8 від 09.02.2012 року термін роботи ОСОБА_2 на посаді директора ОАШ №2 за контрактом було продовжено на один рік з 09.02.2012 року по 08.02.2013 року, контракт №3 від 09.02.2012 року /т. 1 а.с. 143-148/.

Відповідно до наказу ООО ТСОУ № 590с від 07.02.2013 року термін роботи ОСОБА_2 на посаді директора ОАШ № 2 за контрактом було продовжено на один рік з 08.02.2013 року по 08.02.2014 року на підставі контракту № 2 від 08.02.2013 року / т. 1 а.с. 149-154/.

Відповідно до наказу ООО ТСОУ за № 90с від 07.02.2014 року термін роботи ОСОБА_2 на посаді директора ОАШ №2 продовжено на один рік з 10.02.2014 року по 03.02.2015 року на підставі контракту №3 від 07.02.2014 року /т.1 а.с. 155-160/.

Наказом ООО ТСОУ за № 9-ос від 09.02.2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи з посади директора ОАШ №2 ТСОУ на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, тобто за закінченням строку контракту /т. 1 а.с. 6/.

З копії трудової книжки НОМЕР_1 виданої на ім'я ОСОБА_2 09.09.1985 року, вбачається , що ОСОБА_2 на посаді директора Одеської автомобільної школи № 2 ТСОУ працював за сумісництвом, основна робота позивача з 25.06.2003 року - директор Тарутинської АШ ТСОУ.

Згідно частини 3 статті 20 Закону України «Про освіту» керівники навчальних закладів, що є загальнодержавною власністю і підпорядковані іншим центральним органам виконавчої влади, обираються за конкурсом і призначаються на посаду (за попереднім погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері освіти) відповідними центральними органами виконавчої влади шляхом укладання з ними контракту.

Відповідно до п.1.1.Статуту Одеської автомобільної школи № 2 ТСОУ , автошкола є професійно-технічним навчальним закладом першого атестаційного рівня, який володіє користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником-Товариством сприяння обороні України і входить до системи освіти, що забезпечує реалізацію потреб громадян України.

Згідно п.5.3. зазначеного Статуту діяльність навчального закладу керує директор. Призначенні на посаду здійснюється головою ООО ТСОУ шляхом укладення з ним контракту відповідно до законодавства України та нормативних документів ТСО(т.1 а.с.228-229).

Наказом ООО ТСОУ № 159 від 24.11.2003 року затверджений зразок контракту з керівником та педагогічним працівником навчального закладу ТСО України (т.1 а.с.248).

Суд першої інстанції , не звернув уваги на вищенаведене та помилково посилався на те, що дія статті 20 Закону України «Про освіту» не розповсюджується на діяльність Одеської автошколи № 2 ТСОУ.

Відповідно до ч.3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Сфера застосування контракту визначається законами України.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов не звернув уваги на те, що на контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

Суд першої інстанції помилково визнав недійсним, укладений між головою Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України і ОСОБА_2 контракт № 3 від 07 лютого 2014 року про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України - в частині визначення строку цього контракту.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним контракту , укладеного між головою Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України і ОСОБА_2 контракт № 3 від 07 лютого 2014 року про призначення ОСОБА_2 на посаду директора Одеської автомобільної школи № 2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України, в частині визначення строку дії контракту, не підлягають задоволенню.

Стосовно посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_2 був протиправно звільнений з роботи у період його непрацездатності , слід зазначити наступне.

Відповідно до листка непрацездатності серія АТГ № 730013 від 05.03.2015 року , ОСОБА_2 перебував на лікарняному з 23.01.2015 року по 04.03.2015 року (т.1 а.с.58).

Проте, згідно з п.8 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено підстави, зазначені в контракті.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності /крім звільнення за п. 5 цієї статті/, а також в період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України /ч. 3 цієї норми/.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також в період перебування у відпустці /ч.3 ст. 40 КЗпП України/, які стосуються як передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так і інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного / а не сутнісного/ тлумачення пп. 4,8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються.

Саме до цього зводяться правові висновки ,викладені у постанові Верховного Суду України № 6-156 цс12 від 26.12.2012 року .

Тому, суд першої інстанції, безпідставно застосував до спірних правовідносин норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України, що призвело до неправильних висновків про неможливість звільнення позивача в період його непрацездатності.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведене та помилково встановив порушення відповідачем вимог ч.3 статті 40 КЗпП України при звільнені ОСОБА_2

Таким чином, позивача ОСОБА_2 було звільнено з дотриманням вимог національного законодавства,а позовні вимоги ОСОБА_2 про його поновленні на роботі є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від основних позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, тому такі позовні вимоги також не підлягають задоволенню ,проте з інших підстав ніж були зазначені судом першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, оскільки колегія суддів частково погоджується з доводами, які ОСОБА_3 зазначив в апеляційній скарзі.

Не заслуговують на увагу судження представника ОСОБА_2-ОСОБА_5 щодо відсутності доказів порушення прав ОСОБА_3 та необхідності закриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 ,оскільки звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_3 в обґрунтування права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_3 не приймав участі у справі ,але суд розглянув питання відносно його прав. Так рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28.11.2016 року позов ОСОБА_2 задоволений, стягнуто з ОАШ № 2 ТСОУ на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок незаконного звільненя без законних підстав у розмірі 62315,48 грн. та середній заробіток за час затримки виплати з моменту звільнення у розмірі 80697,60 грн. В зв'язку з чим ОАШ № 2 ООО ТСОУ звернулося до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів на користь ОАШ № 2 ОООТСОУ у розмірі 62316,48 грн. Колегія суддів погоджується з позицією ОСОБА_3, оскільки суд першої інстанції частково задовольняючи позов ОСОБА_2 ,встановив неправомірність дій директора ОСОБА_3 оскаржуваним рішенням .

За таких обставин, відповідно до п.п.1,2,4 ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_3, підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.п.1,2,4 ст. 376, 381-384,390 ЦПК України,суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 березня 2016 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Одеська автомобільна школа №2 Одеської обласної організації Товариства сприяння обороні України про визнання недійсним трудового контракту в частині визначення його строку, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення , а у разі оголошення вступної та резолютивної частини постанови , зазначений строк обчислюється з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.07.2018 року

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова