Справа № 362/7078/15-ц Головуючий у І інстанції Кравченко Л. М.
Провадження № 22-ц/780/2505/18 Доповідач у 2 інстанції Сушко Л. П.
Категорія 4 04.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Фінагеєва В.О.,

секретар судового засідання: Гуторка А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2018 року у складі судді Кравченко Л.М. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту, визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи його тим, що з 1997 року вона разом із відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, купували речі для спільного користування. ІНФОРМАЦІЯ_5 у сторін народилася спільна дитина - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася друга дитина - ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_6 між сторонами було зареєстровано шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_7 у сторін народилася третя дитина - ОСОБА_9 2001 року в період спільного проживання однією сім'єю на земельній ділянці, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, село Іванковичі Васильківського району Київської області сторонами спільно було побудовано домоволодіння загальною площею 351,3 кв.м..

Тому, просила суд визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_2 нерухоме майно, що розташоване за адресою АДРЕСА_1, село Іванковичі Васильківського району Київської області, і складається з домоволодіння, загальною площею 600,00 кв.м, двоповерхового сараю, загальною площею 200,00 кв.м, приміщення літньої кухні, загальною площею 100,00 кв.м, пункту охорони, загальною площею 8,00 кв.м, пункту охорони, загальною площею 8,00 кв.м, приміщення шашличної, загальною площею 200,00 кв.м, приміщення сауни, загальною площею 200,00 кв.м, приміщення для дитячих розваг, загальною площею 40,00 кв.м.. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину вказаного нерухомого майна.

У липні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_2 про встановлення факту, визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтовуючи його тим, що 13 липня 2016 року позивачу стало відомо, що 23 жовтня 2015 року між ОСОБА_2, як продавцем, та ОСОБА_4, як покупцем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №1966. Позивач не надавала відповідачу права на відчуження спільного майна подружжя. У подальшому за договором купівлі-продажу житлового будинку №1859 від 17 листопада 2015 року, укладеним між ОСОБА_4, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, право власності на житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_2

Тому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила суд встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_2 з 20 жовтня 1997 року. Визнати спільним майном подружжя житловий будинок, що розташований на земельній ділянці площею 0,1947 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 з характеристиками: житловий будинок зазначений за літерою «А», 2004 року побудови, загальною площею 351 кв.м, житловою площею 90, 8 кв.м, господарський блок - «Б», погріб - «під Б», навіс - «В», сарай - «Д», баня - «Г», огорожа - «О», свердловина - «К», що знаходиться за адресою село Іванковичі Васильківського району Київської області, АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 14. Визнати недійсним договір №1966 від 23 жовтня 2015 року купівлі-продажу житлового будинку, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Тернюк Є.В.. Витребувти з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 ? житлового будинку, що розташований на земельній ділянці площею 0,1947 га, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1 з характеристиками: житловий будинок зазначений за літерою «А», 2004 року побудови, загальною площею 351 кв.м, житловою площею 90, 8 кв.м, господарський блок - «Б», погріб - «під Б», навіс - «В», сарай - «Д», баня - «Г», огорожа - «О», свердловина - «К», що знаходиться за адресою село Іванковичі Васильківського району Київської області, АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна - 14.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, обґрунтовуючи його тим, з відповідачем він перебував у шлюбних відносинах з ІНФОРМАЦІЯ_6 по 19 квітня 2013 року. За час перебування у шлюбі ними було набуто спільне майно - чотирикімнатну квартиру загальною площею 163,30 кв.м, що знаходиться за адресою м. Київ, провулок Костя Гордієнка (колишня Чекістів), 10, кв. 55. 21 лютого 2012 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2

Тому, просив суд визнати спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 163,30 кв.м, житловою площею 74,10 кв.м.. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_2 загальною площею 163,30 кв.м, житловою площею 74,10 кв.м..

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту, визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 163,30 кв.м, житловою площею 74,10 кв.м..

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_3, загальною площею 163,30 кв.м, житловою площею 74,10 кв.м..

Стягнуто з ОСОБА_2 на Користь ОСОБА_3 6068,00 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги за первісним позовом задовольнити повністю, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. Вважає, що спільне проживання сторін не було спростоване ОСОБА_2 жодними доказами. Вважає, що народження двох дітей до реєстрації шлюбу, а також взаємні права та обов'язки щодо виховання та утримання дітей, свідчать про те, що між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю. Вважає, що проживання в період будівництва домоволодіння разом в одній квартирі та догляд за дітьми з веденням домашнього господарства є доказом того, що кошти, які були зароблені на той час, є спільною сумісною власністю. Вважає, що згоду на відчуження частини домоволодіння не надавала, а тому її права були порушені. Щодо задоволення зустрічного позову, ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_2 було пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами було розірвано 19 квітня 2013 року, а позов подано лише 21 лютого 2017 року. Крім того, позивач за зустрічним позовом не вказав, яке саме його право було порушене, і з якої причини він звертається до суду.

ОСОБА_3 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що доказів спільного проживання позивачем ОСОБА_2 надано не було. Вказує, що з 29 січня 1981 року по 29 березня 2001 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11. Вказує, що законодавство, чинне у період спірних правовідносин, не передбачало інституту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу як підставу для набуття спільної власності. Вважає, що відносини, що існували між сторонами до червня 2008 року не носили характер притаманний подружжю. Вважає, що спірне домоволодіння було набуте ним до вступу у шлюб з позивачем, за власні кошти. Вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна не ґрунтуються на вимогах законодавства. Вважає, що зустрічний позов пред'явлено у межах строку позовної давності, оскільки тільки з середини 2015 року позивач почала створювати перешкоди у доступі до спірної квартири.

ОСОБА_5 надала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказала, що при укладанні договору купівлі-продажу діяла добросовісно, і майно набуте ОСОБА_2 до шлюбу із позивачем придбано за його власні кошти.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_2 з 20 жовтня 1997 року, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що до набрання чинності СК України, тобто до 01 січня 2004 року, правовий інститут проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу законом не був передбачений. Крім того, позивачем не доведено наявність між нею та відповідачем відносин притаманних подружжю у період з 01 січня 2004 року по червень 2008 року, і не надано доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, спільного бюджету, не надано доказів своєї участі у набутті спільно з відповідачем спірного майна. Крім того, перебування відповідача ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою унеможливлює визнання факту перебування в інших фактичних шлюбних відносинах.

Вирішуючи даний спір, і відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про визнання спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_2 житлового будинку та визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину житлового будинку, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем не надано доказів факту ведення сторонами спільного бюджету, придбання у спільну власність майна за спільні кошти. Крім того, перебування відповідача ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою унеможливлює визнання права спільної сумісної власності на спільне майно з підстав наявності фактичних шлюбних відносин, передбачених статтею 74 СК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 жовтня 2015 року та витребування з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_2 ? частини спірного житлового будинку, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що такі вимоги є похідними від позовних вимог про визнання майна спільним майном подружжя, а тому з огляду на відмову у задоволенні позову у цій частині, вказані вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги за зустрічним позовом про визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя квартири та визнання за ОСОБА_2 права власності на ? частину квартири, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що спірне майно було набуте у власність під час шлюбу і є об'єктом спільної сумісної власності сторін, відповідач за зустрічним позовом не довела того факту, що майно було придбано нею за час шлюбу, але за власні кошти. При цьому суд зазначив, що строки позовної давності не пропущені, оскільки факти порушення його прав, що змусили ОСОБА_2 звернутись до суду із зустрічним позовом, виникли лише у 2015 році.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Положеннями КпШС України (ст.ст. 2, 6, 6-1, 12, 13), який діяв до 01.01.2004 року, встановлено, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану; реєстрація шлюбу встановлюється як в інтересах державних і громадських, так і з метою охорони особистих і майнових прав та інтересів подружжя і дітей, тільки такий шлюб породжує права і обов'язки подружжя, час виникнення цих прав і обов'язків визначається моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів громадянського стану; при здійсненні прав і виконанні обов'язків, що виникають із шлюбних і сімейних відносин, громадяни повинні додержувати законів.

Цивільний процесуальний кодекс України (у редакції 1963 року) передбачав можливість встановлення судовим порядком як факту, що має юридичне значення, перебування у фактичних шлюбних відносинах лише у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не міг бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя (ст. 271, ст. 273 ч. 1 п. 5), в інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Отже, до 01 січня 2004 року (набрання чинності СК України) не було передбачено правового механізму встановлення факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, які не перебували при цьому в зареєстрованому шлюбі та, діючи на свій розсуд, не врегулювали свої відносини відповідно до закону, тобто фактичне проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу між собою у період до 01.01.2004 р. було відсутнє в юридичному розумінні.

Правовідносини сторін щодо встановлення факту проживання чоловіка та жінки, що не перебувають в шлюбі між собою, починаючи з 01 січня 2004 року було врегульовано на законодавчому рівні СК України.

Відповідно до приписів частини 2 статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Дана норма встановлює презумпцію добросовісності набувача - незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Така позиція викладена у п.4 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року та у ч.3 п.10 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Пунктом 23 Пленуму Верховного суду «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року встановлено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 12 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2 ст.60 СК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши його у Постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Встановлено, що у період з 2003 року по травень 2008 року включно ОСОБА_2 постійно проживав з ОСОБА_11, з якою вів спільне господарство, проводив спільні витрати, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 квітня 2016 року у справі №754/4816/16-ц.

07 травня 2002 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки АЕК №061274, придбав земельну ділянку площею 0,850 га розташовану на території АДРЕСА_4, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва, обслуговування житлового будинку - 0,25 га, ведення особистого селянського господарства 0,600 га (т.3 а.с.126).

09 квітня 2004 року ОСОБА_2 особисто було отримано дозвіл на виконання будівельних робіт №18, укладено договір підряду на будівництво житлового будинку та пов'язані з цим будівельно-монтажні роботи та договір на виконання проектно-вишукувальних робіт (т.3 а.с. 127, 128, 129-132).

Також ОСОБА_2 було отримано Дозвіл на спеціальне водокористування №120/881, підключено на підставі Акту від 08.12.2004 року систему газопостачання та укладено договір про надання послуг з газопостачання (т.3 а.с.133-134, 136-140).

ОСОБА_2 особисто прийняв закінчене будівництвом індивідуальне домоволодіння, що підтверджується наявним в матеріалах справи Актом від 28 березня 2008 року (т.3 а.с.141).

10 квітня 2008 року ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на новостворене домоволодіння за адресою: АДРЕСА_5 що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_2 (т.3 а.с.141).

ІНФОРМАЦІЯ_6 відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції в місті Києві зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 актовий запис №296.

У шлюбі у сторін народилася спільна дитина - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також ОСОБА_2 та ОСОБА_2 мають спільних дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У 2008 році ОСОБА_2 та ОСОБА_2 придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_6

28 грудня 2010 року сторонами була придбана квартира АДРЕСА_7 у цьому ж будинку.

Зазначені квартири об'єднанні в одну чотирикімнатну квартиру загальною площею 163,30 кв.м, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2011 року у справі № 2-5308/11 (т.2 а.с.168-169, 170-172).

19 квітня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/7505/13-ц.

З урахуванням викладеного, колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовів ОСОБА_2, і задоволення зустрічного позову ОСОБА_2, та вірно застосував до спірних правовідносин положення статей 12, 203, 215, 369, 391 ЦК України, статей 21, 60, 61, 74 СК України, положення КпШС.

Колегія судів вважає, що право власності позивача за первісним позовом ОСОБА_2 на майно - домоволодіння, не було порушено відповідачем ОСОБА_2, оскільки останньою не доведено факту спільного проживання однією сім'єю з відповідачем.

Колегія суддів вважає, що право власності позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 на майно - квартиру, було порушено відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2, оскільки остання не визнає його права на спірну квартиру, вважаючи, що ОСОБА_2 не має права на квартиру, оскільки після розірвання шлюбу останній не звернувся до суду з позовом про поділ спірної квартири протягом трьох років.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спільне проживання сторін не було спростоване ОСОБА_2 жодними доказами відхиляються колегією суддів, оскільки відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, тягар доказування покладений саме на позивача у справі. Разом з тим, надані позивачем свідоцтва про народження спільних дітей, довідка про спільну реєстрацію місця проживання сторін в квартирі, що належить на праві власності матері відповідача та копія журналу з зображенням сторін на підтвердження спільного проживання з відповідачем, спростовується рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.04.2016 року у справі № 754/4816/16-ц.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що народження двох дітей до реєстрації шлюбу, а також взаємні права та обов'язки щодо виховання та утримання дітей, свідчать про те, що між сторонами склалися усталені відносини, притаманні подружжю, також відхиляються колегією суддів, оскільки саме по собі посилання ОСОБА_2 на те, що у спірний період у сторін народилося двоє дітей не вказує на те, що між сторонами існували стосунки притаманні подружжю. Крім того, у матеріалах справи містяться докази проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з ОСОБА_11. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3, шлюб між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 був розірваний 29 березня ІНФОРМАЦІЯ_8. З 2003 року їх стосунки продовжилися та знову набули характеру, притаманному подружжю. Зокрема, в цей період ОСОБА_11 не працювала, займалася домашнім господарством. ОСОБА_2 працював на посаді директора представництва компанії «Ферросан Інтернешнл», повністю матеріально утримував та забезпечував сім'ю всім необхідним. Проживаючи однією сім'єю, ОСОБА_2 та ОСОБА_11 вели спільне господарство, мали відповідні обов'язки, як подружжя. Тобто відповідач ОСОБА_2 у спірний період мав уставлені стосунки та проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_11, що не спростовувалось позивачем ОСОБА_2 та підтверджується рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.04.2016 року у справі № 754/4816/16-ц. Крім того, не є підставою для скасування рішення посилання скаржника на те, що сторони були зареєстровані за однією адресою. Адже, сам по собі цей доказ не може підтверджувати позовні вимоги, а фактичне місце проживання та місце реєстрації це не обов'язково одна й та сама адреса.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що проживання в період будівництва домоволодіння разом в одній квартирі та догляд за дітьми з веденням домашнього господарства є доказом того, що кошти, які були зароблені на той час, є спільною сумісною власністю, також відхиляються колегією суддів, оскільки придбання у вказаний період спірного майна за спільні кошти лише на підставі особистих пояснень позивача та за відсутності будь яких інших належних та допустимих доказів, є порушенням вимог ст.78 ЦПК України, яка передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, і вважає, що ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_2 як чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 20 жовтня 1997 року по червень 2008 року, виникнення між вказаними особами усталених відносин, притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства в період протягом якого було придбано спірне майно. ОСОБА_2 також не довела належними та допустимими доказами, що її кошти та кошти відповідача були об'єднані для набуття земельної ділянки та будівництва спірного домоволодіння.

Відтак, колегія суддів вважає, що з огляду на відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання домоволодіння за адресою: вул. І.Кудрі, 8, с. Іванковичі, Васильківського району, Київської області, спільним майном, нею свого права власності на дане майно не доведено.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що згоду на відчуження частини домоволодіння не надавала, також відхиляються колегією суддів, оскільки при вчиненні даного правочину права ОСОБА_2 порушені не були, так як вона не є співвласником спірного домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_2 було пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами було розірвано 19 квітня 2013 року, а позов подано лише 21 лютого 2017 року, також відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Відповідно до ст.72 СК України позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що перебіг позовної давності починається після розірвання шлюбу, коли ОСОБА_2 в межах трирічного строку повинен був вирішити даний спір, на думку колегії суддів є безпідставним, оскільки предметом спору є не порушення прав, пов'язаних з розірванням шлюбу, а невизнання його права на 1/2 частину спірного майна відповідачем за зустрічним позовом після погіршення відносин сторін у 2015 році.

В судовому засідання апеляційної інстанції представник позивача стверджував, що його довірительниця не створює перешкод для користування спірною квартирою, разом з цим зазначив, що вважає, що у відповідача відсутні права на 1/2 частини квартири, оскільки він не звернувся до суду з позовом про розподіл майна подружжя протягом трьох років після розірвання шлюбу.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України у справі №6-258цс15).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції і доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду з у межах строку позовної давності.

Суд вірно врахував, що вимоги статей 72, 76 СК України і 261 ЦК України визначають порядок перебігу строку позовної давності у таких правовідносинах, згідно якого він розпочинається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, а не з часу розірвання шлюбу.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 28 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повни текст постанови складено «05» липня 2018 року.

Головуючий суддяЛ.П. Сушко
СуддіЮ.М. Кулішенко
В.О. Фінагеєв