Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 609/1261/16-ц

провадження № 61-23124св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф»,

представник відповідача - Рибак ЄвгенВолодимирович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 02 листопада 2016 року у складі судді Ковтуновича О. В. та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Фащевської Н. Є., Ходоровського М. В., Щавурської Н. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» (далі - ТОВ «ЛК «Авто Лайф») про визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 06 вересня 2016 року між ним та ТОВ «ЛК «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб.

Вказував на те, що договір було укладено та підписано сторонами без наявності відповідної ліцензії для надання фінансових послуг у відповідача й не було нотаріально посвідчено, оскільки однією із сторін договору була фізична особа.

На виконання умов договору від 06 вересня 2016 року він сплатив кошти на користь відповідача в сумі 9 095,80 грн - комісія за організацію по договору та 16 892,20 грн - авансовий платіж згідно вказаного договору.

Вважав, що зазначений договір підлягає визнанню недійсним із стягненням сплачених коштів на його користь, оскільки відповідач не надав на його вимогу ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що передбачено пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Крім того, вищезазначений договір сторони не посвідчили нотаріально всупереч статті 799 ЦК України, в якій визначено, що договір за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, тому він є нікчемним у силу частини першої статті 220 ЦК України.

Також посилався на порушення відповідачем статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в якій зазначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсним договір фінансового лізингу від 06 вересня 2016 року № 0055, укладений між ним та ТОВ «ЛК «Авто Лайф»; стягнути із ТОВ «ЛК «Авто Лайф» на свою користь 25 988 грн.

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 02 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 06 вересня 2016 року № 0055, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Авто Лайф».

Стягнуто із ТОВ «Лізингової компанії «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 25 988 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умови договору фінансового лізингу від 06 вересня 2016 року у силу статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено.

Крім того, договір фінансового лізингу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, проте спірний договір не був нотаріально посвідчений, тому є нікчемним, відповідно до положень статей 220, 799 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 08 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Авто Лайф» задоволено частково. Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 02 листопада 2016 року в частині стягнення коштів змінено, шляхом зменшення розміру стягнення із ТОВ «ЛК «Авто Лайф» на користь ОСОБА_1 з 25 988 грн до 12 474,24 грн.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а також договір не був нотаріально посвідчений, що є підставою для визнання його недійсним у силу статей 207, 215, 216, 799 ЦК України.

При цьому, апеляційний суд вказав, що ТОВ «ЛК «Авто Лайф» виплатило ОСОБА_1 за його заявою 13 513,76 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 29 жовтня 2016 року та не заперечується позивачем, тому суму, яка підлягає стягненню, слід зменшити.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЛК «Авто Лайф», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що в момент підписання договору фінансового лізингу транспортний засіб лізингоодержувачу ще не передається, тому безпідставними є висновки судів, що такий договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Посилаючись на положення статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», вважає, що договір лізингу має бути укладено у простій письмовій формі, без обов'язкового нотаріального посвідчення.

Вказує, що суди невірно застосували правові висновки Верховного Суду України, оскільки викладений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 висновок суперечить нормам законодавства та був переглянутий правовими висновками Верховного Суду України в інших справах, які були розглянуті пізніше: від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, від 08 червня 2016 року у справі № 6-360цс16.

Посилається на те, що спірний договір не містить несправедливих умов, а висновки судів про зворотне, є безпідставними.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в незміненій при апеляційному перегляді частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 06 вересня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЛК «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 0055. Предметом даного договору є транспортний засіб Jіnma 260Е, ціна товару 4 839,48 доларів США.

ОСОБА_1 сплатив лізинговій компанії 25 988 грн, з яких: 9 095,80 грн - комісія за організацію по договору фінансового лізингу від 06 вересня 2016 року та 16 892,20 грн - авансовий платіж.

15 вересня 2016 року ОСОБА_1звертався до ТОВ «ЛК «Авто Лайф» з вимогою розірвати договір від 06 вересня 2016 року та повернути сплачені кошти, оскільки у договір було вписано не ту марку трактора та не за іншою ціною, а техніка не була йому доставлена.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Задовольняючи позов у частині визнання договору фінансового лізингу від 06 вересня 2016 року недійсним, суди правильно виходили з того, що сторонами порушено вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору лізингу за участю фізичної особи.

Крім того, умови спірного договору, якими передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено, є несправедливими.

Такі висновки судів попередніх інстанції є законними та узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Підстав для відступлення від цієї позиції немає.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не повинні були брати до уваги вказаний правовий висновок Верховного Суду України, є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 360-7 ЦПК України у редакції 2004 року, чинній на час розгляду справи судами, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Особа, що подала касаційну скаргу, не навела належних обґрунтувань для відступлення від вказаного правового висновку Верховного Суду України. Не встановлено таких підстав й колегією суддів.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що зазначений правовий висновок вже був переглянутий та змінений Верховним Судом України в інших справах, які були розглянуті пізніше, у постановах: від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-65цс16, від 08 червня 2016 року у справі № 6-360цс16, оскільки у наведених справах Верховним Судом України не розглядалося питання про необхідність нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу за участю фізичної особи.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки судом доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Отже, вирішуючи спір, суди з дотримання вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися й правильно задовольнили позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору фінансового лізингу недійсним і повернення йому сплачених на виконання договору коштів.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення в незміненій при апеляційному перегляді частині без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» залишити без задоволення.

Рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 02 листопада 2016 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк