Справа №487/5303/15-ц 17.07.2018
Провадження №22-ц/784/971/18
Єдиний унікальний номер судової справи № 487/5303/15-ц
Провадження № 22-ц/784/971/18
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 липня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської

області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Цуркан І.І

за участю: представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року, яке ухвалено у приміщенні цього ж суду головуючим суддеюНікітіним Д.Г., вступна та резолютивна частини проголошені 12 квітня 2018 року, повний текст складено 13 квітня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про відновлення межі земельної ділянки, усунення перешкод у праві власності на землю та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Миколаївська міська рада, Управління Держкомзему у м. Миколаєві, про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання незаконним державного акту про право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И Л А :

10 липня 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про відновлення межі земельної ділянки та усунення перешкод у праві власності на землю.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона є власником земельної ділянки площею 0,0130 га, розташованої у АДРЕСА_1. Відповідач, яка користуються сусідньою земельною ділянкою по АДРЕСА_2, без відповідних дозволів та погоджень, обклала бутом навколо стіни сараю будівлі літ. "Д", розташованого на межі земельних ділянок, в результаті чого зайняла частину її земельної ділянки та створили перешкоди в обслуговуванні житлового будинку, позбавивши можливості в повній мірі користуватись приналежними їй на праві власності об'єктами нерухомості.

Посилаючись на викладені обставини та неодноразово уточнюючи свої позовні вимоги, позивач остаточно просила ухвалити рішенні про відновлення спільної межі між земельними ділянками АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні, зобов'язавши відповідачів демонтувати частину задньої торцевої зовнішньої стіни будівлі літ. "Д" довжиною 5.7 м., шириною 0,8 м., побудованої на межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та відновити частину огорожі суміжного землекористування на відстані 0,5 м., від зовнішньої стіни житлового будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2016 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3

15 жовтня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору- Миколаївська міська рада, Управління Держкомзему у м. Миколаєві, про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що земельна ділянка ОСОБА_5 виділена з порушенням встановленого законом порядку, а саме без узгодження меж із нею, як сусіднім землекористувачем.За такого просила визнати незаконним та скасувати рішення Миколаївської міської ради від 22 квітня 2010 року № 45/43, визнати незаконним та скасувати державний акт про право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5 від 19 липня 2011 року серія НОМЕР_1, площею 0,0130 га.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 листопада 2015 року дані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва 12 квітня 2018 року вимоги первісного позову задоволено. Постановлено зобов'язати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 демонтувати частину задньої торцевої частини стіни будівлі літ. "Д" довжиною 5,7 м., шириною 0,8 м., побудованої на межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та відновити частину огорожі суміжного землекористування на відстані 0,5 м. від зовнішньої стіни житлового будинку АДРЕСА_1.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 487,20 грн. та витрати на проведення експертизи у розмірі 4800,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила про його скасування та ухвалення нового, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 та задовольнити її зустрічний позов.

Від представника позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_8, представника третьої особи Миколаївської міської ради надійшов відзив, в яких вони зазначають, що апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

У суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, рішення суду без змін.

ОСОБА_3 не заперечував проти задоволення апеляційної скарги та скасуванні судового рішення.

ОСОБА_4 до суду не з'явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі.

Позивач, представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином.

В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності осіб належним чином повідомлених про дату та час розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, нова редакція якого набрала чинності 15 грудня 2017 року, справи у судах апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому діючою редакцією ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно вимог ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 375 ЦК України передбачено, що лише власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Частинами 2 та 3 статті 1 ЗК України закріплено, що державою гарантується право власності на землю, використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради від 22 квітня 2010 року № 45/32, власником земельної ділянки площею 0,0130 га, розташованої у АДРЕСА_1, є - ОСОБА_5 Цільове призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На земельній ділянці розташований житловий будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, який належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу № 1291 від 22 жовтня 1997 року ( а.с.5,6).

Земельна ділянка позивачки має спільну межу з земельною ділянкою АДРЕСА_2.

Житловий будинок АДРЕСА_2, належав ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 16 листопада 1993 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Заводської районної ради народних депутатів №252 від 13 червня 1993 року( а.с.77).

Вищевказаним рішенням виконавчого комітету, наявного в матеріалах інвентарної справи за даною адресою №22846, яка була оглянута у суді апеляційної інстанції, оформлено право власності на самовільно побудований житловий будинок та господарські будівлі, затверджено акт приймання в експлуатацію на житловий будинок літ. А жилою площею 28.1 кв.м., загальною площею 42.9 кв.м., площа забудови 42.9 кв.м., земельна ділянка 300 кв.м.

Відповідно до акту приймання в експлуатацію індивідуального домоволодіння за адресою АДРЕСА_2, разом із житловим будиноком літ. А (3.76х10.52), сіни літ. а (3.06х5.62) прийнято в експлуатацію і надвірні споруди : сарай вбиральна Б (3.83х2.75), душ В (0.98х0.98), літня кухня Г(6.50х4.0), літня кухня Д ( 3.75х5.70), тамбір до літньої кухні Е (1.80х1.82), огорожі №1,3,4 та споруди №2,1,11.

Право власності чи користування земельною ділянкою за вказаною адресою ОСОБА_9 у встановленому законом порядку за життя не оформила.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 померла. Спадщину після смерті останньої прийняла, звернувшись до нотаріальної контори, ОСОБА_4, проте до цього часу не оформила свої спадкові права, свідоцтво про право на спадщину не отримала, що підтверджується копією спадкової справи №927/2008.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину чи не прийняти її.

Частина 5 цієї ж статті вказує, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначала, що відповідач порушує її право на вільне та безпечне володіння, користування та розпорядження належною їй частиною земельної ділянки та просила усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом демонтажу задньої торцевої частини стіни будівлі літ. "Д" довжиною 5,7 м., шириною 0,8 м., побудованої на межі земельних ділянок АДРЕСА_1 та відновити частину огорожі суміжного землекористування на відстані 0,5 м. від зовнішньої стіни житлового будинку АДРЕСА_1.

До проведення позивачем приватизації суміжні земельні ділянки у користування встановленому законом порядку не виділялися.

По даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-060 від 01 вересня 2017 року фактична площа земельної ділянки АДРЕСА_1 становить 127.80 кв.м., що на 2.2. кв.м. менше від площі 130.0 кв.м., згідно державного акту на право власності на земельну ділянку. Встановити фактичну площу земельної ділянки АДРЕСА_2 є неможливим, в зв'язку з тим, що користувач земельної ділянки ОСОБА_4 відмовилася від проведення замірів земельної ділянки з визначенням фактичної площі, тому до розрахунку приймається площа 300 кв.м.

Виконаним експертом розрахунком та замірами на місці встановлено невідповідність спільних меж між земельними ділянками АДРЕСА_1 згідно їх фактичного розташування та меж встановлених Державним актом на право власності на земельну ділянку.

Вздовж правої бокової межі спільного землекористування з земельною ділянкою АДРЕСА_2 розташована споруда літньої кухні літ. Г,1957 р. забудови, з розмірами на час дослідження 5,0 х 5,7 м., площа забудови - 28,5 кв.м, яка знаходиться з відступом на 0.12 м. від межі суміжного землекористування.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 125-060 від 01 вересня 2017 року літня кухня літ. "Д" по АДРЕСА_2 з розмірами на час дослідження 5,0 х 5,7 м., площа забудови - 28,5 кв.м.

Згідно даних матеріалів архівної інвентаризаційної справи МБТІ № 22846 від 24.06.1993 року, розміри в плані будівлі літ. "Д" - 4,2 х 5,7 м., площа забудови 23,94 кв.м., тобто на час дослідження збільшені розміри будівлі, а саме бокові зовнішні стіни збільшені на 0,8 м., тобто виконана забудова відстані від зовнішньої стіни будівлі літ. "Д" до існуючої суміжної межі, яка складає - 0,6 м. з виступом за неї 2,0 м.

По даним виконаних замірів на місті, встановлено:

- відстань від лівої зовнішньої стіни житлового будинку № 30-а до зовнішньої стіни споруди літньої кухні літ. "Г" будинку № 30 - 0,5-0,55 м.

- відстань від межі до задньої торцевої зовнішньої стіни житлового будинку № 30-а до зовнішньої стіни споруди літньої кухні літ. "Д" будинку № 30 - 0,5 - 0,33 м.

Згідно вимог п. 3,25 * ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень". Для догляду за будівлями і здійснення їх потокового ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати - не менше 1,0 м. На підставі викладеного, встановлено, що будівлі літніх кухонь літ. "Г та Д" - 1957 року на час дослідження розташовані з порушенням вимог п. 3.25 * ДБН 360-92**, які діють на даний час та займають частину площі земельної ділянки № 30-а.

Для приведення до первісного стану розташування надвірних господарських будівель літніх кухонь літ. "Г, Д" на земельній ділянці АДРЕСА_2 по відношенню до границі суміжного землекористування з земельною ділянкою № 30-а, згідно даних, вказаних в матеріалах архівної інвентаризаційної справи № 22846 від 24.06.1993 року необхідно демонтувати частину задньої торцевої зовнішньої стіни будівлі літ. "Д" довжиною 5,7 м., шириною - 0,8 м., при цьому відновити частину огорожі суміжного землекористування на відстані - 0,5 м. від зовнішньої стіни житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

За положеннями ст. 107 цього Кодексу, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Рішенням Миколаївської міської ради від 22 квітня 2010 року № 45/43 встановлено межі земельної ділянки позивача.

Враховуючи те, що наведеними матеріалами справи підтверджується порушення меж земельної ділянки позивача, то суд приходить до висновку, що вимоги первісного позову обґрунтовані та підлягають задоволенню.

З матеріалів справи слідує, що у 2009 році був складений акт прийомки-передачі позивачеві межових знаків на зберігання. Відповідно до цього акту в натурі межі земельної ділянки вказані власнику, закріплені відповідними межовими знаками і передані на зберігання. Крім того, загальна площа земельної ділянки визначена в межах фактичного користування і складає 130 кв.м., присвоєно кадастровий номер НОМЕР_2( а.с.14-25).

На час звернення до суду жодних правовстановлюючих документів на земельну ділянку по АДРЕСА_2 у гр. ОСОБА_4 не має.

З огляду на викладене, враховуючи надані докази в їх сукупності, судом першої інстанції встановлено порушення меж земельної ділянки позивача, а також порушує її права на вільне та безпечне володіння, користування та розпорядження належною їй частиною земельної ділянки, оскільки задня торцева зовнішня стіна будівлі літ. "Д" будинку АДРЕСА_2.

Такий висновок суду є законним та узгоджується з наявними в матеріалах справи доказами.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню.

За такого рішення суду в цій частині слід залишити без змін, відмовивши ОСОБА_4 в задоволенні апеляційної скарги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги проте, що ОСОБА_5 порушила існуючи між ними межу та привласнила частину земельної ділянки, яка була у спільному користуванні не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки не підтверджується наявними у справі доказами.

Як вбачається із матеріалів інвентарної справи №20029 за адресою АДРЕСА_1, колишньому власнику ОСОБА_10 при оформленні права власності на самовільно побудований житловий будинок визначено земельну ділянку площею 140 кв.м. На підставі державного акту про право власності на землю, ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку площею 130 кв.м. Фактично у її власності, враховуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи 127.80 кв.м. Жодної технічної документації на земельну ділянку, що перебуває у користуванні відповідача остання не надала. Під час судової будівельно-технічної експертизи ОСОБА_4 відмовилася від проведення замірів площі земельної ділянки для визначення її фактичного розміру.

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні зустрічного позову в зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не довела її право власності чи користування на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його передчасним виходячи з такого.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання незаконним та скасування рішення Миколаївської міської ради від 22 квітня 2010 року № 45/43, визнання незаконним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5 від 19 липня 2011 року серія НОМЕР_1, площею 0,0130 га, ОСОБА_4 зазначила в якості відповідача тільки ОСОБА_5

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції не встановив коло суб'єктів спірного матеріального правовідношення, залишив поза увагою, що державний акт є документом, що посвідчує право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, а скасування державного акта на право приватної власності на ділянку залежить від доведення незаконності рішення цього органу.

Відтак, ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позову щодо визнання недійсним Державного акта про право на землю, рішення відповідної ради за позовом до відповідача ОСОБА_5, суд фактично вирішував питання про права та обов'язки особи, яка не була залучена до участі у справі в якості особи, що має відповідати за таким позовом.

Миколаївська міська рада залучена до участі в справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Проте, до участі в справі в якості відповідача Миколаївська міська рада залучена не була, а суд в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України ( в редакції 2004 року), п.2 ч.5 ст.12 ЦПК України ( в редакції 2017 р.) не роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки щодо необхідності залучення до участі у справі органу виконавчої влади, рішення якого оскаржується, не роз'яснив наслідки вчинення або невчинення таких процесуальних дій.

З урахуванням положень ст.ст.11,51,367 ЦПК України до компетенції апеляційного суду не входить залучення осіб до участі у справі на стадії апеляційного провадження.

Зазначене є порушенням норм процесуального права.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, то відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, але з інших підстав - у зв'язку з пред'явленням позову не до всіх заінтересованих осіб.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню.

ОСОБА_3, правовий статус якого стосовно нерухомого майна за адресою АДРЕСА_2 не визначено, рішення суду першої інстанції не оскаржував, а відтак у суду апеляційної інстанції в силу вимог ст.367 ЦПК України відсутні підстави для перегляду даного рішення в частині задоволених до нього вимог.

В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2018 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Миколаївська міська рада, Управління Держкомзему у м. Миколаєві, про визнання незаконним та скасування рішення ради, визнання незаконним державного акту про право власності на земельну ділянку відмовити, в зв'язку з пред'явленням позову не до всіх заінтересованих осіб.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.Б. Кушнірова

Повний текст постанови складено 23.07.2018 р.