Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 362/3878/16-ц

провадження № 61-21905 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3;

представник позивача - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

представник відповідача - ОСОБА_6;

третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Іванніков ІванМихайлович;

представник третьої особи - ОСОБА_8;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2016 року у складі судді Марчука О. Л. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Іванніков І.М., про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати -ОСОБА_9, після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка належала їй на праві приватної власності. Зазначала, що згідно із заповітом, складеним 28 квітня 2015 року, її мати заповіла зазначену вище квартиру ОСОБА_5, а вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері.

Вказувала, що 5 серпня 2016 року державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України в межах кримінального провадження, відкритого Солом'янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції України у м. Києві за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України та відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0006151, було проведено судову почеркознавчу та технічну експертизу документів, а саме двох примірників заповіту від 28 квітня 2015 року, одних з яких виконаний на спеціальному бланку нотаріальних документів серії НАН № 244341 за реєстровим номером 698, інший - без використання спеціального бланку нотаріальних документів (для зберігання у архівній справі нотаріуса).

За результатами проведеної експертизи, оформленої висновком експерта від 5 серпня 2016 року № 163, було встановлено, що рукописний запис: «заповіт прочитаний вголос та підписаний мною особисто ОСОБА_9» у першому примірнику заповіту від 28 квітня 2015 року, що виконаний на бланку серії НАН № 244341, та рукописний запис: «Заповіт прочитаний вголос та підписаний мною особисто ОСОБА_9» у другому примірнику заповіту від 28 квітня 2015 року виконано за допомогою такого технічного способу підробки, як перемальовування на просвіт, тобто вказані рукописні записи виконані з технічною підробкою, що свідчить про дефект волі заповідача. Тобто, її мати не складала цей заповіт.

Посилаючись на вказані обставини, вважала, що оспорюваний нею заповіт не відповідає вимогам частини третьої статті 203 ЦК України та частини першої статті 215 ЦК України.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_9, складений 28 квітня 2015 року на ім'я ОСОБА_5

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що висновок експерта, наданий позивачем, не містить відомостей про те, що оспорюваний заповіт підписано не ОСОБА_9, а іншою особою. Клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи з метою встановлення належності ОСОБА_9 підпису в заповіті від 28 квітня 2015 року представником позивача заявлено не було. Судом також зазначено, що позивачка пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини і не прийняла спадщину відповідно до вимог статей 1268-1272 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що при підписанні заповіту від 28 квітня 2015 року волевиявлення ОСОБА_9 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

Судом також зазначено, що позивачка пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини і не прийняла спадщину відповідно до вимог статей 1268-1272 ЦК України, а рішенням суду, що набрало законної сили, позивачці відмовлено у визначенні додаткового строку для прийняття спадщини після померлої матері.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновками експертів доведено технічну підробку оспорюваного заповіту, тобто виконання рукописного тексту та підпису заповідача шляхом перемальовування на просвіт, а також підписання такого заповіту не заповідачем (ОСОБА_9.), а іншою особою, що свідчить про дефект волі заповідача.

Згідно з вимогами частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлене поважними причинами.

У порушення зазначеної норми процесуального закону судом апеляційної інстанції не було досліджено, а також відмовлено у долученні до матеріалів справи висновку судово-почеркознавчої експертизи від 14 лютого 2017 року № 204/тдд виконаного головним судовим експертом відділу технічних досліджень документів та почерку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006151, згідно з яким заповіт від 28 квітня 2015 року був підписаний не заповідачем (ОСОБА_9.), а іншою особою, що входить до предмету доказування.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати ОСОБА_3 - ОСОБА_9, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

28 квітня 2015 року ОСОБА_9 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Іванніковим І.М., яким ОСОБА_9 заповіла зазначену вище квартиру ОСОБА_5 (а.с. 11).

Судом також встановлено, що 5 серпня 2016 року державним науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України в межах кримінального провадження, відкритого Солом'янським управлінням поліції головного управління Національної поліції України у м. Києві за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 190 КК України та відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0006151, було проведено судову почеркознавчу та технічну експертизу документів, а саме двох примірників заповіту від 28 квітня 2015 року, одних з яких виконаний на спеціальному бланку нотаріальних документів серії НАН № 244341 за реєстровим номером 698, інший - без використання спеціального бланку нотаріальних документів (для зберігання у архівній справі нотаріуса).

За результатами проведеної експертизи, оформленої висновком експерта від 5 серпня 2016 року № 163, було встановлено, що рукописний запис: «Заповіт прочитаний вголос та підписаний мною особисто ОСОБА_9» у першому примірнику заповіту від 28 квітня 2015 року, що виконаний на бланку серії НАН № 244341, та рукописний запис: «Заповіт прочитаний вголос та підписаний мною особисто ОСОБА_9» у другому примірнику заповіту від 28 квітня 2015 року, виконано за допомогою такого технічного способу підробки, як перемальовування на просвіт, тобто вказані рукописні записи виконані з технічною підробкою.

Відповідно до частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині другій статті 1257 ЦК України зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що оспорений заповіт складений та посвідчений відповідно до вимог закону і позивач свої вимоги не довела. Крім того, суд зазначив, що дослідження обставин щодо підпису спірного правочину та вирішення питання його належності особі, якою він вчинений, є визначальним та основним і головним у встановленні волевиявлення учасника правочину, а позивачка доказів на спростування того, що заповіт складений та підписаний особисто ОСОБА_9 не надала.

Разом з тим апеляційний суд не врахував таке.

Обґрунтовуючи доводи позовної заяви та апеляційної скарги позивач посилалася на те, що заповіт складений не її матір'ю - ОСОБА_9

У судовому засіданні до суду апеляційної інстанції представником позивачки було надано висновок почеркознавчої експертизи від 14 лютого 2017 року № 204/тдд, виконаний головним судовим експертом відділу технічних досліджень документів та почерку лабораторії криміналістичних видів досліджень Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України в рамках кримінального провадження, згідно з яким підпис на оспорюваному заповіті виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 10, частини першої статті 11, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України 2004 року.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» судам роз'яснено, що вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Згідно з частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У порушення статей 10, 11, 60, 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не сприяв всебічному й повному з'ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішенні, допустив неповноту у з'ясуванні таких обставин.

Формально пославшись на те, що волевиявлення заповідача підтверджує її особистий підпис у заповіті, що виконаний нею власноручно, апеляційний суд взагалі не звернув уваги на доводи представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - про те, що висновок почеркознавчої експертизи від 14 лютого 2017 року № 204/тдд, проведений в рамках кримінального провадження, яким розслідуються обставини заволодіння квартирою ОСОБА_9 шляхом шахрайства, має виключне значення для правильного вирішення справи.

При цьому у порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд у своєму судовому рішенні, що є його обов'язком, не мотивував свого висновку про те, чому відхилив і не дослідив поданий апеляційному суду висновок почеркознавчої експертизи від 14 лютого 2017 року № 204/тдд.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що висновки апеляційного суду є суперечливими й такими, що позбавляють суд касаційної інстанції визначитись із мотивами судового рішення. Так, апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про те, що позивачка не довела вимог про недійсність заповіту, а, крім того, зазначив, що позивачка не є спадкоємцем, яка прийняла спадщину, і їй відмовлено у продовженні строку для прийняття спадщини після смерті матері, що може свідчити про те, що апеляційний суд вважав, що права позивачки не порушені й вона не мала права на позов. Таку суперечливість висновку апеляційний суд має усунути при новому розгляді справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 2 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк