Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 757/55348/16-ц

провадження № 61-14793св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за касаційною скаргою ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Желепи О. В., Рубан С. М., від 18 січня 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 28 лютого 2011 року між ним і ОСОБА_5 укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої ОСОБА_5 отримав у борг грошові кошти у розмірі 100 000 дол. США, що було еквівалентом 793 270 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у складі судді Підпалого В. В. від 18 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року, стягнуто з відповідача на його користь борг за договором позики від 28 лютого 2011 року у розмірі 100 000 дол. США, що було еквівалентом 799 000 грн.

Проте відповідач рішення суду, грошове зобов'язання не виконує, тому він змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4. просив суд стягнути з відповідача на його користь проценти за користування позикою у розмірі 57 176,03 дол. США, що станом на 08 листопада 2016 року є еквівалентом 1 461 991,02 грн; 79 462,19 грн - три проценти річних; 572 883 грн - інфляційних втрат.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 три проценти річних у розмірі 79 462,19 грн, проценти за користування позикою у розмірі 57 176,03 дол. США, що станом на 08 листопада 2016 року є еквівалентом 1 461 991,02 грн, а всього 1 541 453,21 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Разом з тим несвоєчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування положення частини другої статті 625 ЦК України, згідно з яким боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому грошові кошти за договором позики надавались відповідачу у доларах США, тому неможливо встановити, відносно якої валюти позивачем понесені інфляційні витрати. А якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається відповідно до частини другої статті 533 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану в інтересах ОСОБА_5, задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 липня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних скасовано, позов ОСОБА_4 у цій частині задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 834 656,13 грн, три проценти річних у розмірі 71 919,51 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду в частині позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою та трьох процентів річних та частково задовольняючи їх, виходив із того, що позикодавець має право на одержання від позичальника сум, передбачених частиною другою статті 625 та частиною першою статті 1048 ЦК України, однак у межах позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача. У частині інфляційних втрат рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення в частині стягнення процентів за користування позикою й ухвалити нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою відмовити, в іншій частині судове рішення залишити без змін.

Отже, судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що Апеляційний суд м. Києва невірно застосував положення частини першої статті 1048 ЦК України при вирішенні спору, дійшов помилкового висновку про наявність у ОСОБА_4 права на отримання процентів на рівні облікової ставки Національного банку України та не врахував, що між сторонами був укладений безпроцентний договір позики.

При розгляді справи у суді першої інстанції і у поданій апеляційній скарзі, він наголошував на тому, що між сторонами був укладений безпроцентний договір позики і це встановлено судовими рішеннями у справі № 757/7993/13-ц, які набрали законної сили і мають преюдиційне значення при розгляді цієї справи.

Отже, оскільки сторони при укладенні усного договору позики 28 лютого 2011 року визначили, що він є безпроцентним, у подальшому така обставина була встановлена судовими рішеннями у справі № 757/7993/13-ц, то вимога ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 процентів за цим договором позики задоволенню не підлягає.

У травні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги відповідно до частини третьої статті 400 ЦК України, тому просив касаційну скаргу задовольнити частково, постанову апеляційного суду змінити, стягнути з ОСОБА_5 на його користь проценти за користування позикою у розмірі 52 269,86 дол. США.

07 червня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 28 лютого 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики у формі розписки, відповідно до якої ОСОБА_5 отримав у борг грошові кошти у розмірі 100 000 дол. США, що станом на 28 лютого 2011 року було еквівалентом 793 270 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року, стягнуто з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики від 28 лютого 2011 року у розмірі 100 000 дол. США, що було еквівалентом 799 000 грн (а.с. 9-15).

Відповідно до вимог частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, яка нараховується за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Судом установлено, що 25 липня 2017 року представник відповідача - ОСОБА_6, подала заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 61).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позивач звернувся з позовом до Печерського районного суду м. Києва 08 листопада 2016 року, про що свідчить наявний в матеріалах справи конверт (а.с. 20), тому перебіг позовної давності починається саме з дати направлення позивачем позовної заяви.

Разом з тим, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то проценти мають обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні, із розрахунку суми 799 000 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача за період з 09 листопада 2013 року по 08 листопада 2016 року підлягають стягненню, зокрема, проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України у розмірі 834 656,13 грн

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України у межах позовної давності.

Отже, висновки суду в оскаржуваній частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги щодо безпроцентності договору позики є безпідставними, оскільки договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-36цс14.

Посилання ОСОБА_5 на те, що договір позики укладено усно безпроцентно, суперечить наявним доказам, а саме письмовій формі договору у вигляді розписки, де не зазначено про безпроцентність позики.

Інші доводи висновків суду не спростовують, на законність судового рішення в оскаржуваній частині не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк