ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1499/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Даниленко В.В.

за участю секретаря - Пасько І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу про виїзд дітей за кордон без згоди та супровіду матері,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, вимоги якого були уточнені під час розгляду справи, до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без дозволу (згоди) матері.

Уточнивши свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 06.11.2005 року по 02.09.2013 року між ним та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як зазначає позивач, діти на даний час проживають разом з ним. На весні 2018 року з метою оздоровлення, відвідування близьких родичів, а також з туристичною метою позивач планував вивезти за межі України до Республіки Польщі на період з 26.10.2018 року по 11.11.2018 року, з 26.12.2018 року по 14.01.2019 року, до Іспанії на період з 22.03.2019 року по 08.04.2019 року, до Республіки Білорусь на період з 08.05.2019 року по 12.05.2019 року та на період з 31.05.2019 року по 15.06.2019 року.

Позивач з дітьми неодноразово звертались в усній та письмовій формі до відповідача із проханням надати нотаріальний дозвіл на виїзд дітей за кордон, однак відповідач такої згоди не надає, чим чинить перешкоди у покращенні здоров'я дітей, їх фізичного, духовного інтелектуального розвитку як особистостей.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, позивач просить задовольнити його вимоги, надати йому дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_4 до Республіки Польщі на період з 26.10.2018 року по 11.11.2018 року, з 26.12.2018 року по 14.01.2019 року, до Іспанії на період з 22.03.2019 року по 08.04.2019 року, до Республіки Білорусь на період з 08.05.2019 року по 12.05.2019 року та на період з 31.05.2019 року по 15.06.2019 року, без дозволу та супроводу матері ОСОБА_3 у супроводі батька ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення.

Відповідач заперечувала проти розгляду справи та просила відкладати засідання, також подала клопотання про направлення справи за підсудністю за місцем проживання відповідача до Києво-Святошинського районного суду Київської області, в задоволенні якого їй було відмовлено. В судові засідання призначені на 21.03.2018 року, 14.05.2018 року та 05.06.2018 року повторно не з'явилась, з будь-якими іншими клопотаннями про неможливість розгляду справи у її відсутність до суду не зверталась.

Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до свідоцтва про народження, позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є батьками малолітніх: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

При вирішенні спору суд керується положеннями міжнародного та національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, та нормами цивільного законодавства, які встановлюють умови реалізації права неповнолітньої особи на свободу пересування.

Так, Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правовим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959.

Згідно з визначеними Декларацією принципами, дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності, дитині має надаватися освіта, яка сприятиме її загальному культурному розвитку і завдяки якій вона зможе, на основі рівності можливостей, розвинути свої здібності та особистий світогляд, а також усвідомити моральну та соціальну відповідальність і стати корисним членом суспільства.

Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки.

Батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 2 статті 150 Сімейного кодексу України).

Стаття 141 Сімейного кодексу України встановлює принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини незалежно від розірвання шлюбу між батьками і проживання їх окремо від дитини, а стаття 157 цього Кодексу закріплює правило, відповідно до якого питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Водночас відповідно до положень частини 2 статті 155 цього Кодексу батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За приписом частини 3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, підстави тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Згідно положень статті 3 цього Закону правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку (пункт 3).

Згідно з пунктом 4 зазначених Правил виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Відтак необхідною умовою для перетину державного кордону особою, яка не досягла шістнадцяти років, є супровід її обома батьками або наявність їх нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон.

Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що виїзд за кордон громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків також можливий, але лише за певних умов, в тому числі і в разі наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що позивач має намір з метою відпочинку і оздоровлення дітей до Республіки Польщі на період з 26.10.2018 року по 11.11.2018 року, з 26.12.2018 року по 14.01.2019 року, до Іспанії на період з 22.03.2019 року по 08.04.2019 року, до Республіки Білорусь на період з 08.05.2019 року по 12.05.2019 року та на період з 31.05.2019 року по 15.06.2019 року. Зазначені поїздки сприятимуть розвитку дітей, їх відпочинку і оздоровленню, тобто відповідають інтересам дітей.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення відповідає інтересам малолітніх малолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_4, а поведінка відповідача розцінюється як зловживання ним своїми батьківськими правами.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про надання дозволу про виїзд дітей за кордон без згоди та супровіду матері - задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 до Республіки Польщі на період з 26.10.2018 року по 11.11.2018 року, з 26.12.2018 року по 14.01.2019 року, до Іспанії на період з 22.03.2019 року по 08.04.2019 року, до Республіки Білорусь на період з 08.05.2019 року по 12.05.2019 року та на період з 31.05.2019 року по 15.06.2019 року, без дозволу та супроводу матері ОСОБА_3 у супроводі батька ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 (шістсот сорок гривень 00 копійок).

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва через Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

СУДДЯ :