Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 569/13737/16-ц

провадження № 61-20362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Сбербанк»,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сбербанк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Кучиної Н. Г. від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Гордійчук С. О., Боймиструка С. В. від 01 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ПАТ «Сбербанк» про захист прав споживача.

Позовна заява мотивована тим, що 26 червня 2012 року вона і ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», уклали кредитний договір № 56#5. Стверджувала, що свої зобов'язання за вказаним кредитним договором виконувала належним чином, щомісячно сплачуючи кошти згідно з графіком, який був додатком до вказаного договору.

У 2013 році вона вирішила достроково погасити взятий у банку кредит, сплатити визначені договором проценти, звернувшись з цією метою до працівників ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», які надали їй реквізити для сплати коштів та інформацію про залишкову суму за кредитним договором.

15 листопада 2013 року ОСОБА_1 уклала кредитний договір із ПАТ «Ідея банк», згідно з яким отримала кошти на погашення раніше отриманих кредитів у ПАТ «Укрсиббанк» і ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії». Цього ж дня з рахунку ОСОБА_1, відкритому в ПАТ «Ідея банк», на рахунок у ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» на погашення раніше укладеного кредитного договору №56#5 було перераховано 17 тис. 441 грн 07 коп.

Після цього ОСОБА_1 повідомила працівників ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» про сплату коштів і просила надати їй підтвердження, що боргів вона не має, кредит погашено та правовідносини з банком припинені. Вони підтвердили, що кошти отримано, але відмовили у видачі будь-яких підтверджуючих документів.

У 2016 році вона дізналася, що вказані грошові кошти ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» не перерахував на погашення кредиту, тому просила суд зобов'язати ПАТ «Сбербанк» виконати забов'язання за пунктами 9.4. і 9.5. кредитного договору від 26 червня 2012 року №56#5, а саме отримані 15 листопада 2013 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 кошти в сумі 17 тис. 441 грн. 07 коп. зарахувати днем їх надходження в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 згідно з кредитним договором № 56#5 процентів, нарахованих їй станом на 14 листопада 2013 року, і погашення в достроковому порядку заборгованості за кредитом (строк сплати якої не настав та яка не є простроченою); визнати зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором №56#5, укладеним 26 червня 2012 року з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», припиненими із 15 листопада 2013 року у зв'язку з їх повним виконанням; визнати дії ПАТ «Сбербанк» щодо нарахування ОСОБА_1 в період із 15 листопада 2013 року по дату винесення рішення заборгованості за кредитним договором від 26 червня 2012 року №56#5 неправомірними; зобов'язати ПАТ «Сбербанк» припинити дії, які порушують право, а саме: нарахування ОСОБА_1 з 15 листопада 2013 року заборгованості за кредитним договором від 26 червня 2012 року № 56#5; зобов'язати ПАТ «Сбербанк» відновити становище, яке існувало до його порушення, шляхом проведення перерахунку нарахованого ОСОБА_1 за кредитним договором №56#5, укладеним 26 червня 2012 року з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» боргу станом на дату винесення рішення з урахуванням того, що всі зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 червня 2012 року №56#5 з 15 листопада 2013 року припинені.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ПАТ «Сбербанк» виконати забов'язання за пунктами 9.4. і 9.5. кредитного договору від 26 червня 2012 року №56#5, а саме отримані 15 листопада 2013 року на рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 кошти в сумі 17 тис. 441 грн. 07 коп. зарахувати днем їх надходження в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 згідно з кредитним договором № 56#5 процентів, нарахованих їй станом на 14 листопада 2013 року, і погашення в достроковому порядку заборгованості за кредитом (строк сплати якої не настав та яка не є простроченою).

Визнано зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором №56#5, укладеним 26 червня 2012 року з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк», припиненими із 15 листопада 2013 року у зв'язку з їх повним виконанням.

Визнано дії ПАТ «Сбербанк» щодо нарахування ОСОБА_1 в період із 15 листопада 2013 року по дату винесення рішення заборгованості за кредитним договором від 26 червня 2012 року №56#5 неправомірними.

Зобов'язано ПАТ «Сбербанк» припинити дії, які порушують право, а саме: нарахування ОСОБА_1 з 15 листопада 2013 року заборгованості за кредитним договором від 26 червня 2012 року № 56#5.

Зобов'язано ПАТ «Сбербанк» відновити становище, яке існувало до його порушення, шляхом проведення перерахунку нарахованого ОСОБА_1 за кредитним договором №56#5, укладеним 26 червня 2012 року з ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» боргу станом на дату винесення рішення з урахуванням того, що всі зобов'язання ОСОБА_1 за кредитним договором від 26 червня 2012 року №56#5 з 15 листопада 2013 року припинені.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що 15 листопада 2013 року банк повинен був списати з рахунку позивачки № НОМЕР_1, відкритого у ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», кошти в розмірі 17 тис. 441 грн 07 коп. на погашення повної заборгованості за кредитним договором № 56#5 у рахунок дострокового виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань. Проте оскільки банк вчасно і в повному обсязі не виконав своїх обов'язків, визначених у пунктах 9.4. і 9.5. кредитного договору № 56#5, то в подальшому безпідставно нараховував ОСОБА_1 заборгованість за вказаним договором.

Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Сбербанк» відхилено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що бездіяльність банку щодо зарахування 17 тис. 441 грн 07 коп. у рахунок дострокового погашення кредиту не узгоджуються з вимогами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та умовами кредитного договору.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Сбербанк» просить скасувати судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк не мав права списувати кошти з рахунку позичальника без доручення платника на здійснення списання коштів та за його відсутності відповідно до умов кредитного договору та положень законодавства. Так, оскільки в пункті 9.4. вказаного кредитного договору сторони погодили, що дострокове погашення кредиту здійснюється в присутності позичальника за його дорученням, то умовами договору не було передбачено право ПАТ «Сбербанк» на списання коштів із карткового рахунку ОСОБА_1 на дострокове погашення без її окремого доручення на це. При цьому пунктом 9.5. зазначеного кредитного договору банку було надано право списання лише періодичних платежів на дату їх здійснення. Таким чином, ПАТ «Сбербанк» після отримання 15 листопада 2013 року грошових коштів від ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю її доручення про направлення їх на дострокове погашення кредиту, використовував ці кошти на списання періодичних платежів згідно з пунктом 9.5. цього кредитного договору.

Крім того, ОСОБА_1 не надала доказів того, що грошові кошти за платіжним дорученням перераховувалися на дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

До того ж, грошові кошти, які надійшли на поточний рахунок від ОСОБА_1, є власністю клієнта банку, а не ПАТ «Сбербанк», який має право здійснювати операції за вказаним рахунком лише на підставі розпорядження, доручення клієнта, рішення суду або умов договору. Отже, за відсутності відповідних документів самостійне направлення коштів з поточного рахунку ОСОБА_1 було б порушенням положень статті 1066 ЦК України.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що суди, ухвалюючи судові рішення у справі, надали належну правову оцінку доводам банку і обґрунтували правові висновки наявними у справі доказами. Крім того, банк у касаційній скарзі не навів норми матеріального права, які було неправильно застосовано судами. У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, судові рішення - без змін.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 26 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії», правонаступником якого є ПАТ «Сбербанк»було укладено кредитний договір №56#5, за умовами якого позичальник отримала в банку споживчий кредит у сумі 19 тис. 900 грн, які зобо'вязалась повернути та сплатити проценти за користування кредитом у термін до 25 червня 2017 року.

Відповідно до пункту 8.2. цього кредитного договору позичальник має право достроково повернути кредит у повному обсязі або його частину. У випадку внесення позичальником коштів на повернення кредиту в достроковому порядку, така сума зараховується в рахунок сплати останніх платежів з повернення кредиту із збереженням суми ануїтентного платежу, при цьому строк кредитування скорочується.

У пункті 9.4. кредитного договору вказано, що кошти, які надійшли на рахунок з метою погашення заборгованості за договором/ здійснення платежів за договором, у тому числі списані в договірному порядку з рахунків позичальника або третіх осіб, а також перераховані третіми особами, направляються в черговості, визначеній у цьому пункті, при надходженні коштів в будь-якій сумі та в день їх надходження на рахунок з урахуванням положень пункту 9.5. цього договору.

Дострокове погашення кредиту здійснюється позичальником з дотриманням зазначеної послідовності погашення заборгованості (в присутності позичальника та за його дорученням).

Кошти, що залишились на рахунку після їх перерахування на погашення заборгованості за цим договором у зазначеному порядку, направляються банком на погашення повної заборгованості за кредитом.

Пункт 9.5. кредитного договору містить доручення позичальника банку - списувати протягом операційного дня із будь-яких рахунків позичальника у банку в національній валюті грошові кошти з метою повернення кредиту, нарахованих та несплачених комісій, нарахованих і несплачених процентів, пені та штрафів, а також будь-яких інших платежів, передбачених укладеним договором.

До листопада 2013 року ОСОБА_1 повертала кредит і проценти за користування ним щомісячно згідно з графіком погашення кредиту, що є додатком до кредитного договору. Порушення умов кредитного договору судом не встановлено, що підтверджується квитанціями і банком не заперечується.

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 скористалася можливістю перекредитування коштів і з метою дострокового повернення всієї суми кредиту з процентами ПАТ «Сбербанк» за договором № 56#5 уклала кредитний договір з ПАТ «Ідея банк» від 15 листопада 2013 року № Р20.120.77867 на суму заборгованості перед ПАТ «Сбербанк».

15 листопада 2013 року відповідно до меморіального ордеру № Р20.120.77867.12 ПАТ «Ідея банк» перерахувало ПАТ «Сбербанк» на рахунок ОСОБА_1 17 тис. 441 грн 07 коп. із призначенням платежу: «погашення згідно кредитного договору № 56#5 ОСОБА_1».

15 листопада 2013 року на поточний рахунок ОСОБА_1 № НОМЕР_1 у ПАТ «Сбербанк» надійшло 17 тис. 441 грн 07 коп., що банк не заперечує.

Відповідно до довідки ПАТ «Сбербанк» від 30 березня 2016 року станом на 29 березня 2016 року в ОСОБА_1 наявна заборгованість за кредитним договором № 56#5 у сумі 9 тис. 371 грн 91 коп.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно зі статтею 531 ЦК Україниборжник має право виконати свій обов'язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пункту 1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанції, не звернули увагу на те, що в законодавстві закріплений порядок здійснення дій банку, спрямованих на списання грошових коштів з рахунку, лише за дорученням власника рахунку, а в пункті 9.4. кредитного договору сторони визначили порядок реалізації права на дострокове погашення кредиту - у присутності позичальника та за його дорученням, тому дійшли неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1, яка перерахувала грошові кошти на достроковепогашення кредитуз порушенням умов кредитного договору.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Сбербанк» задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 01 лютого 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Сбербанк» про захист прав споживача відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта