Справа № 345/74/17
Провадження № 22-ц/779/659/2018
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю ОСОБА_3 та її представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Калуського міськрайонного суду, постановлене у складі судді Кардаш О.І. 26 березня 2018 року в м. Калуші

в с т а н о в и в:

10.01.2017 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договорами позики.

В заяві зазначив, що 12.09.2008 року позичив відповідачу 26 000 грн. зі строком повернення 15.09.2009 року, 12.11.2008 року позичив 26 000 грн. зі строком повернення 12.11.2009 року та 09.09.2010 року позичив 200 000 грн. зі строком повернення 09.09.2011 року, про що ОСОБА_4 написав відповідно три розписки.

Оскільки у визначений розписками строк ОСОБА_4 не повернув суму боргу, позивач просив поновити строк позовної давності, посилаючись на тривале лікування, та стягнути з відповідача на його користь 252 000 грн. боргу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 помер і ухвалою Калуського міськрайонного суду від 02 листопада 2017 року проведена заміна первісного позивача ОСОБА_5 та залучено до участі у справі ОСОБА_3 як правонаступника ОСОБА_5

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 26 березня 2018 року поновлено строк позовної давності та задоволено позов.

Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 252 000 грн. боргу та 2520 грн. витрат по оплаті судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на незаконність рішення суду.

Судом не було враховано того, що кошти за розписками від 12.09.2008 року та від 12.11.2008 року в сумі 52 000 грн. він повернув ОСОБА_5 у серпні 2010 року, доказом чого є наступна позика ОСОБА_5 у вересні 2010 року на суму 200 000 грн.

Крім того, ОСОБА_5 обіцяв йому знищити розписки на загальну суму 52 000 грн.

Апелянт зазначає, що діти та дружина ОСОБА_5 були свідками повернення частини боргу.

ОСОБА_4 також вказує на те, що спадкоємець ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину, у якому не зазначено перехід права спадкування на майнові вимоги, які виникли за борговими розписками, тобто майнові вимоги за розписками не вказані у свідоцтві про право на спадщину за законом.

Відповідач також зазначає, що суд безпідставно поновив строк позовної давності з посиланням на тривале лікування позивача, оскільки не врахував того, що ОСОБА_5 хворів з серпня 2013 року, а позовна давність щодо вимог за розписками від 2008 року тривала відповідно до 16.09.2012 року та до 13.11.2012 року.

Посилаючись на зазначені обставини, просить рішення суду скасувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на те, що доводи відповідача щодо повернення боргу є голослівними і не підтверджені належними доказами. Також зазначає, що видача свідоцтва про право на спадщину щодо майнових вимог за розписками не передбачена чинним законодавством. Крім того, відповідач визнавав борг на суму 200 000 грн.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 - VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим суд застосовує норми ЦПК України від 18 березня 2004 року, які діяли на час ухвалення оскаржуваного рішення, а справу переглядає в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

ОСОБА_4 та його представник в судове засідання не з'явились.

ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що 12.09.2008 року ОСОБА_5 позичив ОСОБА_4 26 000 грн. зі строком повернення 15.09.2009 року, 12.11.2008 року ОСОБА_4 знову отримав від ОСОБА_5 26 000 грн. зі строком повернення 12.11.2009 року, а 09.09.2010 року ОСОБА_5 позичив ОСОБА_4 ще 200 000 грн. зі строком повернення 09.09.2011 року, про що останній написав відповідно три розписки.

Наведене підтверджено оригіналами розписок, власноручно написаними відповідачем.(а.с.122-124)

Також встановлено, що 11 квітня 2017 року ОСОБА_5 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцем ОСОБА_5 є його дружина ОСОБА_3. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з 1/5 частки квартири АДРЕСА_1.(а.с.113)

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не було встановлено даних, які б свідчили про повернення відповідачем вищезазначених коштів.

Встановивши, що у ОСОБА_3 наявні оригінали боргових розписок, а відповідачем не доведено факту повернення боргу, як спадкоємцю, так і спадкодавцю за час його життя, а також не спростовано тих обставин, що позивач набув права вимоги за борговими розписками, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договорами позики.

Посилання ОСОБА_4 у апеляційній скарзі на те, що спадкоємець ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину, у якому не зазначено перехід права спадкування на майнові вимоги за борговими розписками, тобто майнові вимоги за розписками не вказані у свідоцтві про право на спадщину за законом, не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст. 1218 ЦК)

Згідно положень ст. 1219 ЦК не входять до складу спадщини права та обов'язки, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об'єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; права та обов'язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Отже, право вимоги за борговою розпискою перейшло до спадкоємця ОСОБА_3, однак, оскільки боргова розписка не є документом, який безспірно підтверджує право власності, свідоцтво про право на спадщину на таке право майнової вимоги спадкоємця не видано.

Твердження відповідача про те, що суд безпідставно поновив строк позовної давності з посиланням на тривале лікування позивача, не врахувавши того, що ОСОБА_5 хворів з серпня 2013 року, а позовна давність щодо вимог за розписками від 2008 року тривала відповідно до 16.09.2012 року та до 13.11.2012 року, не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, був особою похилого віку, тривалий час хворів, і початок його хвороби не може бути визначений датою звернення до медичного закладу та періодом проходження обстеження і лікування.

Посилання ОСОБА_4 у апеляційній скарзі на те, що діти та дружина ОСОБА_5 були свідками повернення частини боргу також не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

У п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Враховуючи наведене, безпідставними є і доводи апелянта про те, що надання йому ОСОБА_5 у 2010 році ще 200 000 грн. позики є доказами повернення ним попередніх позик на загальну суму 52 000 грн.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 26 березня 2018 року - без зміни.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко