Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 382/538/15-ц

провадження № 61-22372св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Яготинського районного суду Київської області у складі судді Карпович В. Д. від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Приходька К. П. від 21 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності на будинок, визначення порядку користування земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором дарування частини будинку від 20 грудня 2003 року їй на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих на АДРЕСА_1, а інша частина цього житлового будинку належить ОСОБА_2

Указувала, що частки вказаного житлового будинку відокремлені одна від одної, проте дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою вони не можуть.

З урахуванням наведеного ОСОБА_1 просила припинити право спільної часткової власності на житловий будинок АДРЕСА_1; визначити порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться на АДРЕСА_1.

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, уточнивши його, до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності, встановлення доступу та усунення перешкод.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 1991 року згідно з актом передачі житлового будинку виконавчим комітетом Фарбованської сільської ради Яготинського району Київської області на підставі рішення про надання ОСОБА_2 та членам його сім'ї житла від 26 червня 1991 року йому передано 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1.

У березні 2015 року йому стало відомо, що згідно з договором дарування частини будинку від 12 грудня 2003 року ОСОБА_4 відчужено ОСОБА_1 1/2 частину вищевказаного житлового будинку з усіма підсобними будівлями та спорудами: Б - сарай, Г - погріб з шийкою, на АДРЕСА_1, чим порушено його права.

З урахуванням наведеного ОСОБА_2 просив визнати частково недійсним договір дарування частини будинку від 12 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у частині підсобних будівель, які позначені в плані літерами «Б - сарай», «Г - погріб з шийкою»; визнати частково недійсним договір дарування частини будинку від 12 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, у частині підсобних будівель, які позначені в плані літерами «Б - сарай», «Г - погріб з шийкою»; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частину підсобних будівель домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які зазначені в плані літерами «Б - сарай», «Г - погріб з шийкою»; встановити доступ для користування ОСОБА_2 водопровідним колодязем згідно з варіантом 2 висновку судово-будівельної експертизи; встановити доступ ОСОБА_2 та членів його родини до його земельної ділянки, призначеної для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за сараєм; усунути перешкоди в використанні ОСОБА_2 та членами його родини до погребу водопровідним колодязем шляхом зобов'язання ОСОБА_1 в місячний термін демонтувати частину бетонного паркану, який перешкоджає доступу до водопровідного колодязю; встановити порядок доступу ОСОБА_2 до погреба, що знаходиться на половині, де розташована частина будинку ОСОБА_1та безперешкодне користування ним.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 2 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалоюапеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Яготинського районного суду Київської області від 02 лютого 2016 року залишенобез змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Яготинського районного суду Київської області від 2 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 червня 2016 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір дарування частини будинку від 12 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, у частині підсобних будівель, які позначені в плані літерами «Б -сарай», «Г - погріб з шийкою».

Визнано частково недійсним договір дарування частини будинку від 12 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, у частині підсобних будівель, які позначені в плані літерами «Б -сарай», «Г - погріб з шийкою».

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину підсобних будівель домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, які зазначені в плані літерами «Б- сарай», «Г- погріб з шийкою».

В іншій частині зустрічного позову вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що в порушення вимог статті 48 ЦК Української РСР, який був чинним на час укладення договорів, ОСОБА_3, а в подальшому ОСОБА_4, укладаючи вказані договори дарування, відчужили майно (сарай й погріб), лише 1/2 частина якого належала їм на правових підставах.

При цьому, суд першої інстанції вважав, що лише після набрання законної сили рішення цього суду про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину сараю та погріба з шийкою на АДРЕСА_1 і державної реєстрації вказаних приміщень, у нього виникне право на встановлення доступу для користування водопровідним колодязем, до його земельної ділянки, погребом що знаходиться на половині, де розташована частина будинку ОСОБА_1 та усунення інших перешкод.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 відхилено. Рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 рокузалишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подарували ОСОБА_1 частину майна, яка їм не належала. Однак позовні вимоги ОСОБА_2 про встановлення доступу та усунення перешкод є передчасними, оскільки житловий будинок і земельна ділянка в натурі не поділені й неможливо визначити, в якій частині права ОСОБА_2 порушуються.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення доступу та усунення перешкод, а справу в цій частині передати на новий розгляд суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що, застосовуючи до спірних правовідносин положення статей 186 і 188 ЦК України, суди не звернули увагу на те, що вимога про поділ земельної ділянки не заявлялася, а паркан встановлено на його водопровідному колодязі та не взяли до уваги висновок експертизи. Також суд апеляційної інстанції безпідставно відхилив його клопотання про проведення додаткової експертизи.

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги свідоцтво на частку в спільному сумісному майні подружжя від 09 грудня 2003 року, тому вони з'ясували не всі обставини справи. Таким чином відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів дарування частково недійсними.

У травні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судами повно з'ясовано обставини справи і виконано вказівки суду касаційної інстанції. У зв'язку з викладеним ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що відповідно до договорів купівлі-продажу від 26 червня 1991 року виконавчий комітет Фарбованської сільської ради Яготинського району Київської області набув право власності на 1/2 частину житлового будинку в с. Фарбоване Яготинського району Київської області для передачі ОСОБА_3 і його сім'ї та на 1/2 частину вказаного будинку для передачі ОСОБА_2 і його сім'ї.

Згідно з актами передачі житлового будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 12 грудня 1991 року виконавчим комітетом Фарбованської сільської ради Яготинського району Київської області їм передано по 1/2 частині будинку й 1/2 частині сараю, погребу кожному.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16 липня 2003 року за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 визнано право власності на 3/8 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а за ОСОБА_3 - на 1/8 частину цього будинку.

У свідоцтві на частку в спільному сумісному майні подружжя від 9 грудня 2003 року право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з 1/2 частини вказаного будинку належить ОСОБА_4, ОСОБА_3 кожному та будівлі, споруди: Б - сарай, б - гараж, Г - погріб з шийкою, Д - сарай, 1 -огорожа.

12 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_3 безоплатно передав у власність ОСОБА_4 належну йому 1/4 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з підсобними будівлями: Б - сарай, б - гараж, Г - погріб з шийкою, Д - сарай, 1 - огорожа.

12 грудня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_4 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 належну їй 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 з підсобними будівлями: Б - сарай, б - гараж, Г - погріб з шийкою, Д - сарай, 1 - огорожа.

Предметом договорів дарування від 12 грудня 2003 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, крім 1/2 частини вказаного житлового будинку були підсобні будівлі, а саме не 1/2 частина сараю і погребу, а сарай та погріб у цілому.

При цьому підставою договору дарування укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був договір купівлі-продажу від 26 червня 1991 року, у якому міститься доповнення, а саме додруковано слово погріб, яке відсутнє у двох ідентичних екземплярах договору сільської ради та колгоспу.

Згідно з частиною першою статті 48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

У частинах першій та другій статті 243 ЦК Української РСР передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до частин першої та другої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Згідно з частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, суди першої й апеляційної інстанцій, ухвалюючи судові рішення у справі, дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання оспорюваних договорів дарування частково недійсними з огляду на те, що предметом цих договорів була частина майна, яка не належала дарувальникам.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо позовних вимог про визнання частково недійсними договорів дарування висновків судів першої й апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому оскільки ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом про встановлення доступу та усунення перешкод, коли спірне майно не належало йому на праві власності, вірним є висновок суду про те, що його зустрічний позов в цій частині є передчасним і не підлягає задоволенню, оскільки спірне майно в натурі не поділено. Районний та апеляційний суди дійшли такого ж висновку.

Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта