Провадження № 22-ц/779/751/2018
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

головуючого: Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря: Бойчука Л.М.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, представника ТЗОВ «ОТП «Факторинг Україна» ОСОБА_3, представника Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за поданням головного державного виконавця Івано-Франківського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області ОСОБА_5 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа, з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року, постановленої суддею Островським Л.Є.,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року Державний виконавець Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області ОСОБА_5 звернувся в суд із поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Подання обґрунтував тим, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ОТП «Факторинг Україна» 239329, 42 доларів США, що еквівалентно 1912960 гривень заборгованості за кредитним договором від 02.08.2006 року, 30.07.2007 року, 19.08.2008 року та 2282837 гривень пені. Рішення на даний час боржником не виконано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч.5 ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження».

Під час виконання рішення суду виконавцем встановлено, що боржнику на праві власності належить трьохкімнатна квартира з коморою в підвалі, яка описана та передана на відповідальне зберігання ОСОБА_1, однак не може бути реалізована, оскільки є предметом застави та використовується як місце постійного проживання позичальника, тому згідно ЗУ Про мораторій» не може бути примусово стягнуте.

Державною прикордонною службою України на запит повідомлено, що ОСОБА_1 неодноразову перетинала державний кордон України. Враховуючи, що рішення до цього часу не виконане, боржник ухиляється від його виконання, не вживає заходів щодо його виконання за рахунок належного йому майна і доходів, є підстави для обмеження у виїзді за кордон.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року подання задоволено.

Обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон до виконання зобовязань, покладених на неї виконавчим листом №344/8811/2013, виданим 17 вересня 2014 року.

На дану ухвалу представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, просить її скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні подання.

Вважає, що ухвала є необгрунтованою, постановленою внаслідок неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Суд не врахував норми ст. 33 Конституції України, ст.13 Декларації прав людини щодо права особи свободи пересування та вільно залишати територію держави, а також, що згідно ЗУ «Про порядок виїзду закордон» підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон передбачено наявність невиконаних зобовязань, але лише до моменту виконання зобовязань або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках або забезпечення зобовязання заставою.

Задовольняючи подання та тимчасово обмежуючи у праві виїзду за межі України суд першої інстанції виходив з не виконання зобовязання, покладеного судовим рішенням, однак судом не враховано, що подання розглядається тільки з участю державного виконавця на якого покладається обовязок доказування факту ухилення боржника від виконання зобовязання. Задоволення можливе лише за умови доведення такого факту.

Участь судового виконавця під час розгляду подання є обовязковою, а у разі його неявки до суду або не подання витребуваних документів виконавчого провадження, суд відмовляє у задоволенні подання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобовязань, а за ухилення від їх виконання. Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження. Вказане підтверджується висновками ВСУ, узагальненням судової практики від 01 лютого 2013 року.

Судом першої інстанції в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали не наведено встановлених обставин, фактів та доказів для задоволення подання.

Державним виконавцем не вчинені всі можливі і необхідні дії та заходи примусового виконання судових рішень. Надані документи свідчать про факт наявності зобовязання, а не про факт ухилення від його виконання. Належних доказів умисного ухилення від виконання судового рішення державним виконавцем не було надано, не вказано, які перешкоди вчинені з його боку для проведення виконавчих дій державному виконавцю, не зазначено, які дії було вчинено виконавцем щодо примусового виконання вимоги про стягнення боргу, чи накладалися арешти на його рухоме та нерухоме майно.

Суд першої інстанції не дав належної оцінки, що саме по собі невиконання боржником зобовязання не може свідчити про ухилення боржника від його виконання та за відсутності таких доказів дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення подання державного виконавця.

Вислухавши, суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, які вимоги скарги підтримали, представника ТзОВ «ОТП «Факторинг Україна» та ВДВС, які доводи скарги заперечили, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання своїх зобов'язань згідно рішення Івано-Франківського міського суду, що є підставою для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суд з наступних підстав.

Судом встановлено, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції знаходиться виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «ОТП «Факторинг Україна» 239329, 42 доларів США, що еквівалентно 1912960 гривень заборгованості за кредитним договором від 02.08.2006 року, 30.07.2007 року, 19.08.2008 року та 2282837 гривень пені. Боржником по вказаному виконавчому документі є ОСОБА_1

З матеріалів справи також вбачається, що в ході примусового виконання рішень, державний виконавець для встановлення джерел доходів та майна ОСОБА_1 направляв запити у реєструючі органи.

Згідно даних Державної податкової служби про джерела отримання доходів боржників фізичних осіб за ОСОБА_1 інформація відсутня. Згідно даних УПФ України про осіб-боржників, які отримують пенсію щодо ОСОБА_1 інформацію не знайдено.

Згідно витягу про реєстрацію про право власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1. Згідно акту опису та арешту майна від 03.08.2015 року державним виконавцем накладено арешт на дану квартиру та передано на відповідальне зберігання боржнику ОСОБА_1 (а.с.21-24).

Згідно листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, на запит державного виконавця, ОСОБА_1 після відкриття виконавчого провадження 15. 01. 2015 року систематично перетинала державний кордон України.

Судом також встановлено, що боржник ОСОБА_1 жодного платежу за виконавчим документом на користь стягувача з 2014 року не провела.

Згідно п. 19 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Нормою ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема у випадку, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до вказаної правової норми громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон.

Такі обмеження прав громадян України на виїзд за кордон у конкретно визначених законом випадках мають тимчасовий характер і зумовлені необхідністю забезпечення захисту прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посаджових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законів органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими Законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1 ст. 6 ЄКПЛ, і є порушенням права на суд.

Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄКПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Ромашов проти України, Дубенко проти України та ін. Тому застосування такого заходу, як обмеження в праві виїзду, в даному випадку, не може розцінюватися як порушення права залишати будь-яку країну вільно, гарантованого Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки передбачений законом та є необхідним з метою захисту прав та свобод інших осіб.

У засіданні апеляційного суду оглянуто матеріали виконавчого провадження для виконання виконавчого документа про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_1

Встановлено, що на черговий запит головного державного виконавця Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної міграційної служби України в Івано-Франківській області зазначено, що ОСОБА_1 26.12. 2017 року знято з місця реєстрації для виїзду до Федеративної Республіки Німеччини.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не заперечила факту письмового звернення про зняття з реєстрації, однак не з метою постійного виїзду до Німеччини, а для отримання субсидій і до цього часу місце реєстрації не поновила.

Тому, колегія суддів вважає, що у зв'язку із зазначеними обставинами суд першої інстанції всебічно і повного з'ясував усі обставин справи, встановив дійсні права та обов'язки учасників спірних правовідносин, встановив, що дії ОСОБА_1 направлені на ухилення від виконання зобов»язання, тому обґрунтовано обмежив боржника у праві виїзду за межі України.

Таке рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апелянта про відсутність у його діях боржника ухилення від виконання зобовязання повністю спростовано матеріалами справи та не знайшли обєктивного підтвердження протягом розгляду справи судом першої та апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 січня 2018 року без змін.

Постанова у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 13 липня 2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

ОСОБА_6