АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2786/14-ц 22-ц/774/216/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/2786/14

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Гладиш К.І.,

сторони : позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 грудня 2015 року, постановленого суддею Пустовітом О.Г. у м. Кривому Розі,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

В мотивування заявлених вимог зазначила, що з 17.10.1997 року перебувала у шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 Сторони з березня 2014 року проживають окремо, припинили спільне ведення господарства, сини від шлюбу, мешкають разом з нею в квартирі, яка належить на праві спільної часткової сумісної власності їй, старшому сину та її матері.

За час перебування у шлюбу у 2000 році сторонами придбані нежитлові приміщення №21, 22, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 51. Також, в січні 2010 року придбаний автомобіль Ніссан. Право власності на зазначене майно зареєстровано за відповідачем та перебувають у його володінні. Тому позивач просить суд розподілити спільне майно подружжя: визнати право спільної сумісної власності на нежитлові приміщення та автомобіль, поділити майно. Визнати за нею право власності на ? частку у праві спільної сумісної власності на нежитлові приміщення №21, 22, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 51, іншу ? частку залишити за відповідачем. Виділити ОСОБА_1 із спільно нажитого майна подружжя 1/2 частину автомобіля моделі "NISSAN QASHQAI ", 2009 року випуску, державний номерний знак: АЕ 10-91 ЕС загальною вартістю 188 850 грн. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частини автомобіля у сумі 94425 гривень, залишивши автомобіль у власності ОСОБА_2

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 серпня 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 доповнено резолютивну частину рішення наступним змістом; « Виділено ОСОБА_1 ? частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно нежитлове приміщення №21, загальною площею 98,7 кв.м, розташованого на першому поверсі пятиповерхового будинку за адресою м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 51. Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину нежитлового приміщення №21, розташованого на першому поверсі пятиповерхового будинку за адресою м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 51. Виділено ОСОБА_2 ? частку у праві спільної сумісної власності подружжя на майно нежитлове приміщення №21, загальною площею 98,7 кв.м, розташованого на першому поверсі пятиповерхового будинку за адресою м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 51. Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину нежитлового приміщення №21, розташованого на першому поверсі пятиповерхового будинку за адресою м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 51.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 лютого 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1. в задоволенні позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, а також неповним дослідженням доказів, що мають значення для розгляду справи.

В мотивування апеляційної скарги зазначає, що судом порушено принцип змагальності, оскільки його належним чином не було повідомлено про час та місце розгляду справи. Вважає, що висновки експертного дослідження про вартість спільного майна викликає сумнів, оскільки проведено без дослідження предмету оцінки. Крім того, вважає, що судом не враховані його права та інтереси.

У відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 посилаючись на відсутність доказів на підтвердження викладених в апеляційній скарзі обставин, просить рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_3.

Заслухавши оповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до наступного.

Як встановлено судом з 17 жовтня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про одруження( а.с.7)

Від шлюбу мають синів - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.8,9).

Під час перебування у шлюбі придбано квартири № 21,22 загальною площею 54,60 кв.м., та 41,7 кв.м що розташовані у будинку № 51 по вулиці Тухачевського в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с.21,22).

Також сторонами 25 січня 2010 року придбаний автомобіль моделі "NISSAN QASHQAI 1.6 2WD 5 MT ACENTA" з об'ємом двигуна 1598 куб.см., номер кузова НОМЕР_1 номер двигуна НОМЕР_2, чорного кольору, 2009 року випуску, державний номерний знак: АЕ 10-91 ЕС за кредитні кошти. Загальна вартість товару становить 188850грн. Згідно відомостей ПАТ «Індеккс-банк» кредит погашений у повному обсязі ( а.с.13-20).

Оскільки спірне рухоме майно придбане подружжям під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі в 2000 та 2010 роках, при визначенні режиму майна подружжя слід керуватися Кодексом про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ст.22 КпШС майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожний із подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що у період перебування у шлюбі із ОСОБА_2 ними було придбано нерухоме майно та транспортний засіб, право власності оформлено на відповідача, він одноособово використовує його, тому просила суд розподілити спільне майно подружжя.

Ухвалюючи рішення задоволення позовних вимог ОСОБА_1., суд першої інстанції виходив із того, що майно придбане у період шлюбу за спільні сімейні кошти, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому підлягає поділу в рівних частках. А також стягнув з відповідача грошову вартість автомобілю, придбаного подружжям у період шлюбу, оскільки користується ним лише відповідач.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Між сторонами виник спір стосовно розподілу спільного майна подружжя, яке придбано у період шлюбу та спільного проживання за спільні кошти.

Відповідно до статей69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України).

За змістом ч. 4 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідачем не заперечується обсяг спільного майна, який придбаний у період шлюбу.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності, як основне і невідчужуване право людини.

В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Статтею 364 ЦК України врегульовано випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останнім права власності на все майно.

Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Матеріалами справи та позивачем ОСОБА_1 в суді першої інстанції підтверджено, що з даним позовом до суду вона звернулася з метою розподілу спільного майна подружжя та визнання ідеальних часток на нерухоме майно, за кожним по ? частці, а також позбутися належної їй, як дружини частки в спільному сумісному рухомого майні автомобіля, поділ якого є неможливим, який використовується лише особисто відповідачем, шляхом спонукання останнього до виплати їй грошової компенсації за її частку в ньому.

За встановленими у справі обставинами, суд першої інстанції вірно визначив характер спірних правовідносин й дійшов правильного висновку про їх врегулювання за положеннями ст. 364 ЦК України.

Так, положеннями ст. 41 Конституції України та ч.5 ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник не може використовувати своє право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Отже, з урахуванням викладеного, правовий режим власності, в тому числі й спільної часткової, має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Таким чином, враховуючи закріплені в п. 6 ст. 3 ЦК України засади справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін при розгляді справи, предметом якої є спір про стягнення компенсації за частку у спільному майні, суд має встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

З урахуванням того, що позивач ОСОБА_1 номінально володіючи автомобілем, який належить сторонам на праві спільної сумісної власності позбавлена можливості його використання, оскільки транспортний засіб це є річчю неподільною, перебуває у постійному користуванні відповідача, що є порушенням її майнових прав.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів неможливості виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та що дана грошова компенсація буде становити для нього надмірний тягар.

З урахуванням посилання позивача, що у володінні відповідача перебувають нежитлові приміщення №21, 22, що розташовані за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Тухачевського, 51, які використовуються під магазин, та відсутності доказів зі сторони відповідача про спростування даної інформації та доказів підтвердження матеріального становища, колегія суддів погоджується із висновком суду про можливість стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості ? частки автомобіля.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача в апеляційній скарзі на порушення його прав у наданні заперечень та доступ до правосуддя. Як видно з матеріалів справи відповідач ОСОБА_2 належним чином був повідомлений про розгляд справи, не однократно надавав клопотання про відкладення справи для підготовки заперечень та зустрічних позовних вимог ( а.с.32,62,71,148). Отже, неявка відповідача в судове засідання свідчить про неналежне використання ним своїх процесуальних прав та виконання обовязків.

Мотиви незгоди відповідача в апеляційній скарзі із вартістю майна, придбаного в період шлюбу, колегія суддів вважає недоречними.

Саме з вини відповідача у якого перебуває у користуванні транспортний засіб, субєктом оціночної діяльності, призначеного ухвалою суду, не було проведено його обстеження та не визначена його вартість ( а.с.113).

Вартість автомобіля визначена судом виходячи з відомостей зазначених в договорі купівлі-продажу транспортного засобу від 25 січня 2010 року у розмірі 188850 грн. В порушення вимог ч.1 ст.81 ЦПК України заперечуючи проти розміру вартості майна, відповідач не надав доказів його вартості, що є його процесуальним обовязком.

Також в судовому засіданні колегії суддів відповідачу ОСОБА_2 було розяснено право надання доказів вартості спірного майна на час розгляду справи, розяснено наслідки не вчинення особою певних процесуальних дій та обовязок доведення сторонами своїх вимог та заперечень.

Проте, відповідач ухилявся від безпосередньої участі в судовому засіданні. За його заявою від 04 квітня 2018 року розгляд справи був відкладений. Кореспонденцію за адресом зазначеним особисто відповідачем в апеляційній скарзі та клопотанні про відкладення він не отримує.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Отже, відповідач ОСОБА_2 звернувшись до суду у серпні 2017 року (а.с. 204), із апеляційною скаргою на рішення суду, протягом тривалого часу не виявив належної зацікавленості у розгляді його справи, що вказує на відсутність у нього зацікавленості у вирішенні спору по суті та свідоме затягування вирішення спірного питання.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд Дніпропетровської області,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 09 грудня 2015 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 19 серпня 2016 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 12 липня 2018 року.

Головуючий:

Судді: