АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1041/18Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Корман О. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року

м. Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегія суддів судової палати у цивільних справах: Гончар Н.І., Новікова О.М., Ювшина В.І.

за участю секретаря: Торопенко Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні та зобов'язання,

рішення ухвалено під головуванням судді Корман О.В.

повний текст рішення складено 18 травня 2018 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні та зобов'язання, мотивуючи свої вимоги тим, що договору дарування він та відповідач стали в 1994 році співвласниками 1/3 частини будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, на правах спільної часткової власності з рівними обов'язками. В 2004 році між ними була досягнута угода про спосіб і механізм виділення належної кожному частки із загального майна на основі судового рішення по порядку користування земельною ділянкою з послідуючим набуттям права власності з державною реєстрацією розміщених будівель і споруд. За минулий період відповідач зафіксувала своє право власності на частку в будинку і на земельну ділянку та особисте селянське господарство, а 29 вересня 2017 року передарувала їх стороннім особам. Пройшов поділ майна, змінився співвласник, володіння та користування спільним майном стало неможливим і їхні договірні правовідносини 1994 року припинилися. Але нові договори дарування (окремо на землю і окремо на нерухоме майно) не включали повний комплекс майна по договору дарування 1994 року. Так, не визначеними залишились окремі земельні ділянки з господарськими спорудами - 1/3 сараю Б площею 26,76 кв.м, сарай Л площею 5,74 кв.м, ? вбиральні Д площею 1,5 кв.м та підвальне нежитлове приміщення площею 5,5 кв.м підвала А. Загальна вартість 10316 грн. згідно технічного паспорта. Такі обставини, на думку позивача, свідчать про наявність технічної відмови відповідача від володіння частиною спільного майна та виникнення права привілейованого переходу до позивача цієї частини. Крім того, відповідач користувалася часткою спільного майна, що перевищувала частку позивача. Пропозиція позивача щодо виконання зобов'язання, пов'язаного зі спільним майном по договору 1994 року без звернення до суду, не була прийнята відповідачем.

У зв'язку з чим просив суд встановити, що відповідач самостійно припинила права на свою частку у спільному майні, заснованому на договорі дарування 1994 року з переведенням усіх прав та обов'язків по договору на позивача; зобов'язати відповідача негайно передати в користування позивача окремі земельні ділянки загальною площею 34 кв.м, з розміщеними на ній господарськими спорудами, а саме: 1/3 сарая Б площею 26,76 кв.м, сарай Л площею 5,74 кв.м, ? вбиральні Д площею 1,5 кв.м та підвальні нежитлові приміщення А площею 5,5 кв.м, права власності на них визнати за позивачем.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2018 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішення ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2018 року прийняте з порушенням норм процесуального права і просить скасувати оскаржуване рішення, а позов залишити без розгляду. Визнати причиною неподання доказів малий проміжок часу в межах спрощеного позовного провадження та невиконання процесуальних обов'язків відповідачкою ОСОБА_6

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд не вмотивовано повністю відмовив в задоволенні позову, так як у разі неподання доказів позивачем, позовну заяву повертають - залишають без розгляду відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України, п. 8. ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6 зазначає, що вона як законний власник 1/6 частини будинку має право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд і заключаючи договір дарування частини свого майна ніяким чином не порушує права позивача.

ОСОБА_5 в суд апеляційної інстанції не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційний суд Черкаської області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Черкаського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні та зобов'язання, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не надав суду жодного доказу про те, що відповідач добровільно вийшла з договору дарування 1994 року та припинила своє право власності в спільному майні.

Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що відповідно договору дарування від 27 травня 1994 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_6 та ОСОБА_5 прийняли в дар кожен в рівних долях належну дарувальнику 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1, який розташований на присадибній земельній ділянці розміром 2035 кв.м. На вказаній присадибній ділянці розташований один 1/3 част. глинобитний, обкладений цеглою, а 2/3 - цегляний, критий асбофанерою жилий будинок «А» з прибудовами загальною жилою площею 175,1 кв.м, сараї «Б», «Е», «Ж», «И», гаражі «В», «Г», «З», уборна «Д», оглядова яма під «З», погріб «К», забор №1, ворота з кал.№2, підпорна стіна №3.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 2 липня 2004 року визначено порядок користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1, з виділенням у користування співвласникам різної площі земельних ділянок.

Згідно технічного паспорта на житловий будинок садибного типу по АДРЕСА_1, складеного 20.06.2012 року, у власності ОСОБА_5 перебуває 1/6 частки вказаного будинку, а також вказано, що ОСОБА_5 приватизовано земельну ділянку пл. 342 кв.м на підставі державного акту на право приватної власності від 22 квітня 2008 року.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову прийшов до вірного висновку, що позивач не надав достатніх доказів, що відповідач добровільно вийшла з договору дарування. Наявні докази в матеріалах справи свідчать лише про те, що позивач та відповідач являються співвласниками в рівних частках 1/3 будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Правових підстав для припинення права власності, визначених статтями 346 та 365 ЦК України, колегією суддів не встановлено.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі про те, що районний суд порушив норми процесуального права, призначивши справу в порядку спрощеного провадження, оскільки це обмежило його в часі для надання достатніх доказів для прийняття позитивного рішення, є безпідставним та не спростовує висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтується лише на припущеннях. Відповідно до статті 83 ЦПК України всі докази подаються до суду безпосередньо позивачем разом з позовною заявою.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Вірно встановивши факти і відповідно їм правовідносини, постановивши рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права на підставі наявних та наданих сторонами належних та допустимих доказів, суд першої інстанції ухвалив правильне та справедливе рішення.

Інші доводи апеляційної скарги ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції і не містять підстав для скасування чи зміни правильного рішення.

Керуючись ст.ст. 258, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2018 року залишити без задоволення, а рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Судді Н.І. Гончар

О.М. Новіков

В.І. Ювшин