Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 607/7363/15-ц

провадження № 61-19593св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області, у складі колегії суддів: Хоми М. В., Сташківа Б. І., Костіва О. З., від 28 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 31 березня 2014 року вона уклала з відповідачем договір позики, за яким передала останній 5 500 доларів США на строк 10 календарних днів, тобто до 11 квітня 2014 року. У визначений договором строк кошти не були повернуті, що стало підставою звернення до суду із позовом про стягнення боргу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу було задоволено, однак, вказане рішення суду відповідачем так і не виконано. Пунктом 6.3 договору позики передбачено, що за прострочення повернення коштів позичальник сплачує 1 % від суми позики за кожен день прострочення.

Із урахуванням зазначеного, посилаючись на положення статей 526, 536, 625 ЦК України, позивач просила позов задовольнити, стягнути з відповідача проценти згідно пункту 6.3 договору у сумі 21 010 доларів США, що еквівалентно 471 647 грн та інфляційні нарахування у сумі 31 665, 99 грн. 16 серпня 2016 року ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача відсотки згідно пункту 6.3 договору позики у сумі 43 560 доларів США та відсотки згідно статті 625 ЦК України у розмірі 388,32 долари США.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, у складі судді Грицака Р. М., від 26 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 43 560 доларів США відсотків за прострочення повернення позичених згідно договору позики від 31 березня 2014 року коштів за період з 11 квітня 2014 року по 11 червня 2015 року. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щопунктом 6.3 договору позики сторони ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) погодили, що за прострочення повернення коштів позичальник сплачує 1 % від суми позики за кожен календарний день прострочення, що слід вважати іншим розміром процентів, установленим договором, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача процентів у сумі 43 560 доларів США підлягають до задоволення.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року скасовано в частині задоволених позовних вимог та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 кошти згідно пункту 6.3 договору позики у розмірі 130 000 грн та 3 % річних у сумі 4 224,72 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що нарахування річних процентів за прострочення виконання грошового зобов'язання сторони спору у договорі позики не передбачили, а тому суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про стягнення із відповідача на користь позивача 1 % за кожен день прострочення зобов'язання, оскільки положення статті 625 ЦК України передбачають можливість встановлення договором лише іншого розміру річних, а не іншого способу їх обчислення (щоденного). Передбачені пунктом 6.3 договору нарахування у розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов'язання за своєю правовою природою, враховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення, підпадають під ознаки пені. Визначаючи розмір стягнутої пені та 3 % річних за прострочення виконання боржником своїх зобов'язань, апеляційний суд виходив із суми основного боргу 64 900 грн, яку було стягнуто із відповідача на користь позивача рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2014 року. Із урахуванням положень частини третьої статті 551 ЦК України, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру пені з 514 008 грн до 130 000 грн, у зв'язку із тим, що сума пені значно перевищує суму боргу - 64 900 грн.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 28 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 вересня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що умовами договору передбачено, що позивач передає у власність відповідачу грошові кошти у сумі 5 500 доларів США, які відповідач була зобов'язана повернути до 11 квітня 2014 року. Свої зобов'язання по поверненню грошових коштів відповідач не виконала, що було підставою для звернення до суду із відповідним позовом, за результатом розгляду якого рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу було задоволено, стягнуто на користь позивача 64 900 грн. Однак суд апеляційної інстанції неправомірно здійснив нарахування пені, виходячи із суми боргу 64 900 грн, оскільки дана сума є еквівалентом на момент прийняття рішення у справі суми боргу відповідача перед позивачем, розмір якої становить 5 500 доларів США, а тому виходячи саме із цієї суми потрібно нараховувати відсотки, а не пеню за прострочення виконання зобов'язання. Пунктом 6.3 договору позики передбачено, що за прострочення повернення коштів, позичальник сплачує 1 % від суми позики за кожен календарний день прострочення, а тому сторонами було погоджено відповідальність за невчасне виконання умов договору позики. Суд неправомірно визнав платіж, передбачений пунктом 6.3 договору позики, пенею. Звертаючись до суду із даним позовом, вона просила стягнути відсотки за користування кредитними коштами, а стягуючи пеню, апеляційний суд самостійно змінив предмет позову.

30 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_3 направила заперечення на касаційну скаргу. У поданих запереченнях відповідач посилається на те, що апеляційним судом у ході розгляду справи досліджувалися всі докази та вимоги позивача, яким надано належну оцінку. Оскаржене позивачем рішення апеляційного суду прийнято з дотриманням вимог чинного законодавства і є правильним по суті.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що 31 березня 2014 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримала позику у розмірі 5 500,00 доларів США, що еквівалентно 62 700 грн на день отримання позики.

Остаточною датою повернення позики сторони договору встановили 11 квітня 2014 року (пункт 4.2 договору позики).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2014 року у справі № 607/9729/14-ц позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 31 березня 2014 року у розмірі 64 900 грн.

Вказане рішення суду боржником не виконано.

Пунктом 2.2 укладеного між сторонами договору позики від 31 березня 2014 року передбачено, що позика, яка надається на умовах даного договору, є безпроцентною.

У пункті 6.3 договору позики сторони домовились про те, що за прострочення повернення коштів позичальник сплачує 1 % від суми позики за кожен день прострочення. А пунктом 6.4 договору передбачено, що сплата неустойки не звільняє сторони від виконання взятих на себе зобов'язань.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи у скасованій частині нове рішення, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши положення пунктів 2.2, 6.3 і 6.4 укладеного між сторонами спору договору позики, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторонами спору у договорі позики визначено, що проценти на суму позики не підлягають нарахуванню, а положення пункту 6.3 договору позики визначають штрафну санкцію (пеню) у розмірі 1 відсотка від суми позики за кожен календарний день прострочення грошового зобов'язання боржником.

Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Аналізуючи положення пункту 6.3 договору позики у сукупності із вказаною нормою ЦК України, апеляційним судом обґрунтовано зроблено висновок про те, що передбачені пунктом 6.3 договору нарахування за прострочення повернення коштів у розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення виконання зобов'язання за своєю правовою природою, враховуючи спосіб їх обчислення за кожен день прострочення та умови застосування, фактично являють собою неустойку у вигляді пені.

Оцінивши заявлені позовні вимоги про стягнення грошових коштів, які позивач визначив як відсотки за користування грошовими коштами, які по своїй правовій природі є пенею (неустойкою, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення із відповідача на користь позивача заявлених до стягнення 3 % річних та пені за весь період прострочення зобов'язання. При цьому апеляційний суд мотивовано застосував до розміру нарахованої пені положення частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки розмір пені 514 008 грн значно перевищує суму бору 64 900 грн, яка стягнута із боржника судовим рішенням від 30 липня 2014 року, зменшивши розмір пені до 130 тис. грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року (провадження № 14-79цс18) дійшла висновку, що у випадку, коли кредитор за договором позики відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, попередньо звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що саме сума у гривні є повним розміром заборгованості, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, то такий кредитор не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов'язання у національній валюті, у якій погоджується прийняти його виконання.

З урахуванням наведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає правильним обчислення суми пені за договором позики від 31 березня 2014 року, виходячи із розміру заборгованості 64 900 грн, яка стягнута з позичальника рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 липня 2014 року у справі № 607/9729/14-ц, яке набрало законної сили.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки апеляційний суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача, стягнувши із відповідача 3 % річних та пеню у зв'язку із простроченням грошового зобов'язання із урахуванням суми стягнутої судовим рішенням заборгованості у розмірі 64 900 грн.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта