Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 664/1910/13-ц

провадження № 61-9475св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 25 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Склярської І. В., Цуканової І. В., Вейтас І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитно-заставного договору.

Свої позовні вимоги позивачобґрунтовував тим, що перебуваючи у шлюбі ОСОБА_4 передала у заставу ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль «TOYOTA CAMRY», який є їхньою спільною сумісною власністю, без його письмової згоди, яка передбачена шлюбним договором.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним кредитно-заставний договір від 10 червня 2008 року № НЕСО АК000010186, укладений між ПАТКБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, сторони повернути у попередній стан та витребувати у ПАТ КБ «ПриватБанк» автомобіль «TOYOTA CAMRY», державний номер BT2100AK.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 27 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний кредитно-заставний договір було укладено ОСОБА_4 саме з метою придбання автомобіля, який і став предметом застави, і відповідно до наявних у справі письмових доказів лише після отримання коштів за кредитом була сплачена його повна вартість продавцеві, про що позивач знав достеменно, оскільки заявив про це у позові про поділ майна подружжя. ОСОБА_4 не повідомила банк про наявність шлюбного договору на момент укладення кредитно-заставного договору і фактично на дату розгляду вказаного позову відомостей про розділ спільно набутого майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не встановлено. ПАТ КБ «ПриватБанк» на час видачі кредиту та укладення кредитно-заставного договору не знав про наявність шлюбного договору сторін стосовно рухомого майна, а тому ОСОБА_4діяла за згодою другого з подружжя, який не оспорив договір, а згідно з його поясненнями брав участь у виплаті частини кредиту.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 25 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано частково недійсним кредитно-заставний договір від 10 червня 2008 року № НЕСО АК000010186, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, у частині, а саме: розділ 7 «Забезпечені вимоги» пункти 7.1-7.2; розділ 8 «Предмет застави» пункти 8.1-8.4; розділ 9 «Реєстрація застави» пункт 9.1, розділі 1 «Втрата предмета застави» пункти 11.1-11.1.2, пункти 12.2.1-12.2.2, 12.2.3, 12.2.4 пункт 12.2.6 у частині звернення стягнення на предмет застави, в порядку, визначеному у статті договору; розділ 13 «Звернення стягнення на предмет застави» пункти 13.1-13.10, пункт 14.7 та пункт 14.8. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Задовольняючи частково позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» діяли недобросовісно, оскільки ОСОБА_4 анкетою-заявою від 09 червня 2008 року повідомила банк про те, що вона одружена, а тому з урахуванням вимог частини третьої статті 65 СК України на укладення спірного договору застави потрібно було отримати згоду другого із подружжя - ОСОБА_3

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 25 квітня 2016 року, в якій просило скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що виходячи з сертифіката, обізнаності ОСОБА_3 про укладення кредитно-заставного договору, обов'язковість завірення ОСОБА_3 договору застави, суду апеляційної інстанції необхідно було б дійти висновку про те, що незавірення договору застави позивачем є його недобросовісною поведінкою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи, а ухвалою від 19 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню та залишення в силі рішення суду першої інстанції.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 15 червня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 14 липня 2011 року.

15 вересня 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюбний договір, яким визначили режим належного їм та придбаного у шлюбі майна, зокрема, подружжя домовилося, що об'єкти нерухомого майна, які будуть придбаватися, будуть особистою приватною власністю того з подружжя, на користь якого буде вчинений правочин і згода другого з подружжя не вимагається, а спільною сумісною власністю подружжя є будь-яке майно, придбане за спільні кошти і не віднесене ними до особистої приватної власності одного з них; розпоряджатися майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, подружжя буде за взаємною згодою, а на укладення правочинів, що потребують нотаріального посвідчення, а також щодо автомототранспортних засобів та іншого цінного майна згода другого подружжя має бути викладена у письмовій формі і нотаріально посвідчена.

09 червня 2008 року між ПП «ВІП-АВТО» та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA CAMRY», а 10 червня 2008 року проведено реєстрацію транспортного засобу в органах ДАІ, на підставі чого ОСОБА_4 отримала свідоцтво.

10 червня 2008 року ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитно-заставний договір, за яким позичальник отримала грошові кошти у розмірі 34 763,95 дол. США, з яких 30 511,08 дол. США - для придбання автомобіля. Виконання зобов'язання за кредитним договором забезпечено заставою вказаного автомобіля.

Відповідно до пункту 10.1.7 кредитно-заставного договору предмет застави належить позичальнику ОСОБА_4.) на праві власності, не знаходиться у спільній власності, не є часткою у спільному майні за договором про сумісну діяльність (або предмет застави перебуває у спільній власності, і переданий у заставу за згодою всіх співвласників/учасників договору про спільну діяльність).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що ОСОБА_4 уклала договір застави автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, без його згоди.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Однак відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 572 ЦК України у силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно зі статтею 578 ЦК України та статтею 6 Закону України «Про заставу» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Разом з тим, відсутність такої згоди не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, за змістом пункту 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, принцип справедливості, добросовісності та розумності. Такі засади цивільного права підлягають застосуванню як під час тлумачення й реалізації актів цивільного законодавства та інших джерел цивільного права, а так само під час здійснення оцінки поведінки учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Отже, Верховний Суд виходить із того, що оцінка обставин, перелічених вище, не обмежується предметом дослідження у цій справі, оскілки для правильного її вирішення необхідно з'ясування і інших обставин, що мають істотне значення. Зокрема, оцінюючи обґрунтованість вимог позивача та добросовісність дій відповідача, суд зобов'язаний врахувати обставини набуття спірного автомобіля. В цьому Верховний Суд виходить з обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, згідно з висновками яких спірний автомобіль придбано за рахунок грошових коштів, наданих банком у кредит.

В оцінці обставин справи Верховний Суд врахував, що спірний автомобіль придбаний за грошові кошти, надані банком у кредит ОСОБА_4 з умовою одночасної передачі цього автомобіля у заставу цій же кредитній установі. Отже, у досліджуваній правовій ситуації момент набуття майна настав у той же самий проміжок часу, що і з розпорядження ним шляхом передання в заставу банку. Придбання спірного автомобіля відбулося не за рахунок особистих коштів позичальника або спільних коштів позичальника та другого з подружжя, а за рахунок коштів, наданих банком в кредит, інших доводів позивачем не наведено й не обґрунтовано.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню загальне правило частини першої статті 60 СК України, за змістом якого майно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, якщо воно ними спільно набуте, тобто для виникнення режиму спільності майна необхідною умовою є те, що майно має бути ними спільно нажитим.

У ситуації, коли виникненню права власності на річ передує виникнення боргового зобов'язання одного з подружжя, застосуванню підлягає правило частини четвертої статті 65 СК України, згідно з яким обов'язки одного з подружжя стають спільними для другого з подружжя лише в разі, якщо такий договір укладений в інтересах сім'ї. Тобто лише подальша поведінка подружжя або дійсна мета виникнення зобов'язання, досягнення якої спрямоване на задоволення інтересів сім'ї, може бути достатніми підставами вважати, що такі боргові зобов'язання є спільними для обох з подружжя.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що у цій справі передання спірного автомобіля у заставу банку має розглядатися не як його розпорядження спільним майном подружжя, для якого є обов'язковою згода іншого з подружжя, а як обов'язкова умова надання грошових коштів банком позичальнику у кредит. Непередання позичальником придбаного за рахунок кредиту автомобіля у заставу банку не створило умови для отримання кредиту та, відповідно, набуття цього майна у власність.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що автомобіль ОСОБА_4 придбаний у період шлюбу в 2008 році і ОСОБА_3 не заперечує, що з часу придбання автомобіля він користувався ним, що у свою чергу свідчить про його обізнаність щодо укладеного кредитно-заставного договору, оскільки кошти, що були надані за цим договором, були надані на придбання автомобіля. Отже, ОСОБА_5, укладаючи спірний договір, діяла за згодою другого з подружжя - ОСОБА_3

Посилаючись на існування права спільної сумісної власності подружжя на спірний автомобіль, позивач не надав доказів у судах першої та апеляційної інстанцій, що цей автомобіль не використовувався ним та/або в інтересах сім'ї. Позивач, враховуючи об'єктивні обставини, знав або мав усі можливості довідатися про джерело походження коштів для його придбання, а також про існування кредитних та заставних зобов'язань перед банком.

Отже, з огляду на відсутність порушеного цивільного права чи/та інтересу позивача, що потребують свого захисту та неправильного застосування норм матеріального права, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки відсутні підстави для визнання недійсним кредитно-заставного договору, укладеного одним з подружжя, з підстав ненадання іншим з подружжя згоди на передачу в заставу придбаного за рахунок кредитних коштів автомобіля, за умови неоспорення іншим з подружжя отримання самого кредиту.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 137,64 грн.

Керуючись статтями 141, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 25 квітня 2016 року скасувати, рішення Цюрупинського районного суду Херсонської області від 27 січня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 137,64 грн.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик