Постанова

Іменем України

11 червня 2018 року

м. Київ

справа № 489/2306/14-ц

провадження № 61-34822 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15;

відповідачі: Головне управління юстиції у Миколаївській області, управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Миколаївській області, товариство з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс», ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26;

треті особи: ОСОБА_27, ОСОБА_28, міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал», комунальне підприємство «Міські теплові мережі», публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2017 року у складі судді Павлової Ж. П. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Лівінського І. В., Колосовського С. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2006 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_30, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 звернулися до суду з позовом до головного управління юстиції у Миколаївській області, управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у Миколаївській області (далі - УДВС ГУЮ у Миколаївській області), товариства з обмеженою відповідальністю «Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ «Ніконджитбудсервіс»), ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, треті особи: ОСОБА_27, ОСОБА_28, міське комунальне підприємство «Миколаївводоканал» (далі - МКП «Миколаївводоканал»), комунальне підприємство «Міські теплові мережі» (далі - КП «Міські теплові мережі»), публічне акціонерне товариство «Миколаївобленерго» (далі - ПАТ «Миколаївобленерго»), про визнання прилюдних торгів, протоколів, актів проведення прилюдних торгів та угод купівлі-продажу нерухомого майна недійсними.

Позовна заява мотивована тим, що вони є мешканцями гуртожитку по АДРЕСА_1, що належав на праві власності ТОВ «Ніконджитбудсервіс», в який вони вселилися як працівники Миколаївського заводу конденсаторів.

Під час примусового виконання судових рішень про стягнення боргу з ТОВ «Ніконджитбудсервіс» на користь ОСОБА_28, МКП «Миколаївводоканал», ПАТ «Миколаївобленерго», КП «Міські теплові мережі» державним виконавцем було описано всю дев'ятиповерхову будівлю гуртожитку загальною площею 6 575,5 кв. м, про що складено акт опису й арешту майна від 2 лютого 2004 року, накладено арешт для подальшої його реалізації та направлено спеціалізованій організації заявку на продаж із прилюдних торгів арештованого майна. Посилалися на те, що на реалізацію була виставлена не будівля гуртожитку як об'єкт нерухомості, а окремі приміщення гуртожитку, які в установленому законом порядку не набули статусу об'єктів права власності.

18 серпня 2005 року відбулись прилюдні торги з продажу частин приміщень (блоків) гуртожитку за №№ 703-704, 603-604, 612-613, 727-728, 712-713, 614-615, 714-715, 708-709, 608-609, 705-706, 620-621, які не набули статусу самостійного об'єкта нерухомості, за наслідками яких було складено протоколи про проведення торгів та відповідні акти про придбання майна з прилюдних торгів, які були видані їх переможцям (покупцям).

Акти про проведення прилюдних торгів були складені і погоджені начальником органу державної виконавчої служби. У протоколах проведення прилюдних торгів відображено події, які відбулись при цій процедурі (визначення переможця, призначення платежу та інше).

За наслідками проведених торгів кошти, виручені від продажу майна боржника, перераховані стягувачам по зведеному виконавчому провадженню: ОСОБА_28, МКП «Миколаївводоканал», КП «Міські теплові мережі» та ПАТ «Миколаївобленерго».

Посилались на те, що організація та порядок проведення торгів здійснені з порушенням чинного законодавства, що призвело до порушення їхніх житлових прав.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд визнати недійсними: прилюдні торги приміщень гуртожитку по АДРЕСА_1, проведені 18 серпня 2005 року, а також протоколи та акти проведення прилюдних торгів.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2017 року, з урахуванням виправленої описки згідно ухвали суду від 16 червня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_30, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі оскаржують дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються порядку проведення прилюдних торгів, що є самостійним способом захисту порушеного права. Оскільки позивачі є наймачами приміщень гуртожитку та не є учасниками (сторонами) виконавчого провадження, у межах якого проводилися прилюдні торги з реалізації спірного майна, їх права при проведенні прилюдних торгів, які здійснені згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» і Тимчасового положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 27 жовтня 1999 року № 68/5, чинних на час їх проведення, не порушені.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 відхилена, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що прилюдні торги були проведені відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і Тимчасового положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 27 жовтня 1999 року № 68/5, чинних на час їх проведення, та не призвели до порушень прав та інтересів позивачів як наймачів реалізованого майна, а позивачі посилалися на те, що продаж з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму гуртожитку проведено без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток, тобто пред'явили позов щодо дотримання процедури з примусового виконання судового рішення та передачі майна для проведення прилюдних торгів, на який мають право лише стягувачі, боржники та інші учасники виконавчого провадження.

У серпні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просили скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статей 127, 128, 130, 131 ЖК УРСР порядок надання та користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством України, Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208.

Розділ III цього Положення визначає, що мешканці гуртожитку мають право користування наданою їм жилою площею, а також місцями загального користування та його обладнанням. Під місцями загального користування слід розуміти приміщення, призначені для забезпечення експлуатації гуртожитку та побутового і санітарно-гігієнічного обслуговування його мешканців (душові, пральні, кухні, санвузли, сходові клітки, вестибюлі, перехідні шлюзи, коридори (що знаходяться за межами кімнат у гуртожитках, та за межами жилого блоку (секції)), колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення, через які прокладені мережі комунікацій, приміщення теплопунктів, котелень, а також приміщення, які використовуються для розміщення обслуговуючого гуртожиток персоналу, складські приміщення тощо), якими користуються всі мешканці гуртожитку.

Позивачі зареєстровані у кімнатах, а не в «блоках» або квартирах, а душові кімнати, санвузли знаходяться за межами кімнат та є місцями загального користування. Також за межами кімнат знаходяться прилеглі коридори, які також продані різним покупцям.

Зазначали, що об'єктом реалізації з прилюдних торгів могло бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку. Таким чином здійснення продажу з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму цієї будівлі (окремих кімнат, приміщень загального користування: коридорів, душових) без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток з об'єкта нерухомого майна й набуття ними статусу об'єкта здійснено всупереч вимогам закону та є порушенням прав всіх мешканців гуртожитку.

У вересні 2017 року представник ОСОБА_17, ОСОБА_25, ОСОБА_18 - ОСОБА_32 - подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення суду першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими.

Вказувала, що позивачі у даній справі оскаржують дії державного виконавця, який описав та передав на реалізацію будівлю гуртожитку без виділення кімнат в натурі.

Разом з тим, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних трогів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Лише учасники виконавчого провадження в порядку оскарження дій державного виконавця мали право звернутися до суду з позовом до державного виконавця на його неправомірні дії у зв'язку з продажем з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму гуртожитку без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток.

Позивачі до таких осіб не відносяться, а тому не мають права на оскарження дій державного виконавця.

Крім того, всі позивачі є лише наймачами кімнат, а не їх власниками, а у разі заміни власника житла (стаття 814 ЦК України), переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

У вересні 2017 року ТОВ «Ніконджитбудсервіс» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вказувало, що позивачі фактично оспорюють дії державного виконавця, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, й мають самостійний спосіб оскарження

Позивачі вказували, що реалізація з прилюдних торгів блоків в гуртожитку є незаконною. Зокрема, реалізація з прилюдних торгів окремими об'єктами - блоками без виділення їх в окремий об'єкт власності, здійснено всупереч вимогам закону. Державним виконавцем було визначено блоки та направлено листи щодо оцінки вже сформованих блоків та доручено реалізацію майна у вигляді блоків.

Проте дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Позивачі вселені в будівлю гуртожитку за договорами найму, а тому можуть користуватись приміщенням гуртожитку, проте позивачі не є учасниками зведеного виконавчого провадження, в рамках якого проводилися прилюдні торги, а зміна власника приміщень після їх реалізації на прилюдних торгах не порушує право користування позивачів. Позивачі не заперечують, що вони продовжують безперешкодно користуватися приміщеннями гуртожитку.

Також товариство зазначало, що кожен лот складався із кімнат, коридору, санвузлу (душ та туалет), про що прямо зазначено в описі майна відповідно до актів опису й арешту майна із додатками, відомостей проведення прилюдних торгів про реалізацію майна, заяви на реалізацію майна на прилюдних торгах.

Таким чином, кожен користувач кімнат у гуртожитку, у тому числі позивачі, має можливість користуватися індивідуальним коридором та туалетом у кожному окремому блоці.

У листопаді 2017 року перший заступник прокурора Миколаївської області подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. Вказував, що позивачами не доведено наявності підстав, встановлених законом, для визнання прилюдних торгів недійсними.

Позивачами зазначено, що їх права порушені, тому що були продані місця загального користування. Але судом встановлено, що місцями загального користування в цьому гуртожитку фактично є: сходові клітини, кухні, приміщення для сушіння білизни та загальні коридори, які не реалізовані на прилюдних торгах. З загального коридору є вхід до кожного із проданого блоку. Блоки складаються із житлових кімнат, та приміщень санвузла.

Таким чином, реалізація арештованого майна, яке належало ТОВ «Ніконджитбудсервіс», на прилюдних торгахне порушує цивільні права позивачів, які за договорами найму з ТОВ «Ніконджитбудсервіс» орендують для проживання продані блоки.

Крім того, судом встановлено, що відповідачі придбали майно, яке належало на праві власності не позивачам, а ТОВ Ніконджитбудсервіс».

Відповідно до положень статті 814 ЦК України у разі зміні власника житла, переданого у найм,до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Порядок реалізації арештованого майна регулюється, зокрема, Законом України «Про виконавче провадження» і Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 27 жовтня 1999 року № 68/5 (далі - Тимчасове положення), чинними на час проведення прилюдних торгів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що згідно з цим Законом підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, установлених частинами першою-третьою та частинами п'ятою, шостою статті 203 ЦК України, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства (частина перша статті 215 ЦК України).

Для застосування наслідків недотримання вказаних вимог, при вирішенні спору про визнання прилюдних торгів недійсними судам необхідно встановити чи мало місце порушення вимог Тимчасового положення та інших норм законодавства при проведенні прилюдних торгів; чи вплинули ці порушення на результати прилюдних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати прилюдних торгів.

Разом із тим слід зазначити, що оскільки виходячи зі змісту частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених саме Тимчасовим положенням.

Що стосується порушень, допущених державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо (статті 18, 24-27, 32, 33, 55, 57 цього Закону), то такі дії (бездіяльність) державного виконавця підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

Отже, дії державного виконавця у виконавчому провадженні, які не стосуються правил проведення прилюдних торгів, мають самостійний спосіб оскарження й не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Зазначену правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України: від 24 жовтня 2012 року у справі № 6-116цс12, від 6 квітня 2016 року у справі № 6-242гс16.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам (стаття 212 ЦПК України 2004 року), виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року про те, що висновки і мотиви, з яких судом касаційної інстанції скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, дійшли правильного висновку про те, що прилюдні торги з реалізації арештованого майна були проведені згідно з вимогами Закону України «Про виконавче провадження» та Тимчасового положення.

При цьому суди дійшли вірного висновку про те, що продаж з прилюдних торгів частин внутрішнього об'єму гуртожитку без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі цих часток не відповідає вимогам закону. Саме до цього зводиться правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові від 18 вересня 2013 року № 6-76цс13, на яку посилаються заявники. Проте правом на звернення з таким позовом мають лише учасники виконавчого провадження у порядку оскарження дій державного виконавця. Позивачі до таких осіб не відносяться, а тому не мають право на оскарження дій державного виконавця.

Посилання позивачів на порушення їх прав як наймачів окремих приміщень гуртожитку безпідставні, оскільки судами встановлено, що місцями загального користування у гуртожитку є: сходові клітини, кухні, приміщення для сушіння білизни та загальні коридори, які не реалізовані на торгах. З загального коридору є вхід до кожного проданого блоку, які складаються із житлових кімнат та приміщень санвузла, де встановлені унітази, ванни або душові кабіни.

Тому позивачі забезпечені належними умовами проживання у житлі, яке наймають незалежно від зміни власника (стаття 814 ЦК України) та продовжують безперешкодно користуватися місцями загального користування.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що реалізація арештованого майна відбулася без виділу частки боржника у натурі у спільному майні, необґрунтовані, оскільки зазначені порушення не тягнуть за собою визнання недійсними результатів прилюдних торгів й не порушують права позивачів як наймачів кімнат у гуртожитку.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк