Справа № 455/1470/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"13" червня 2018 р. м.Самбір

Самбірський міськрайонний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Сенечина В.М.,

з участю: секретаря Кухар О.П.,

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3,

представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними правочину відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_11 після смерті матері, визнання за ОСОБА_6 права власності на приміщення у житловому будинку за набувальною давністю, та за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними правочинів відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_11 після смерті матері,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними правочину відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_11 після смерті матері, визнання за ОСОБА_1 права власності на приміщення у житловому будинку за набувальною давністю.

ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_2 предявили позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними правочинів відмови від прийняття спадщини після смерті матері

ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_11 після смерті матері.

В обґрунтування позивних вимог ОСОБА_6 посилаються на те, що народився та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 на вул. Самбірській в м. Хирові Старосамбірського району Львівської області.

Після смерті матері ОСОБА_10 у 1999 році, яка була власником даного будинку, відкрилась спадщина за законом.

Він, сестра ОСОБА_2, брати ОСОБА_1 та ОСОБА_12, відмовились від своєї частки в згаданому вище будинку на користь наймолодшого брата ОСОБА_11, який став власником будинку № 31 на вул. Самбірській в м. Хирові.

28 вересня 2001 року ОСОБА_11 помер. Після його смерті власником будинку, у якому і надалі залишався проживати позивач, стали дружина та діти брата відповідачі у справі.

ОСОБА_6 зазначає, що проживаючи в будинку більше десяти років він користується двома ізольованими кімнатами, площею 15,6 м2 та 17 м2, та кухнею з окремим виходом, і відповідно до ст. 344 ЦК України набув право власності на це майно за набувальною власністю.

Позивач вказує, що 27 червня 2015 року відповідачкою ОСОБА_9 та

гр. ОСОБА_13 його, ОСОБА_1, було побито, а у серпні 2015 року відповідачами був предявлений позов до нього про виселення.

На переконання ОСОБА_1 його відмова у 1999 році від своєї частки у спадковому майні (будинку) на користь брата є помилкою так, як він вважав, що ніхто не буде ставити до нього претензії щодо проживання в будинку, а тому таку відмову правочин просить визнати недійсною, як і свідоцтва про право на спадщину, видане брату

ОСОБА_11

ОСОБА_1, ОСОБА_14, ОСОБА_2 в обґрунтування заявленого ними позову до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними договору правочину відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_11 після смерті матері покликаються на те, що як спадкоємці першої черги за законом після смерті своєї матері в 1999 році, яка була власником будинку № 31 на вул. Самбірській в

м. Хирові, вони в нотаріальному порядку письмово відмовились від своєї частки в цьому будинку на користь наймолодшого брата ОСОБА_11 Тоді ж було вирішено, що в цьому є будинку повинен проживати і брат ОСОБА_1, який жив там з народження.

Як зазначають позивачі, відповідачами з червня 2015 року їхньому брату ОСОБА_6 чиняться перешкоди у проживанні в даному будинку і до нього, дружиною покійного брата ОСОБА_4, предявлено позов про його виселення.

Свою відмову від спадкового майна позивачі вважають помилковим правочином та просять ухвалити рішення про визнання недійсними цих правочинів та свідоцтва про право на спадщину, виданого брату ОСОБА_15 після смерті матері.

Під час судового розгляду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3, ОСОБА_2 підтримали заявлені ними позови покликаючись на обставини зазначені у позовних заявах.

ОСОБА_1, ОСОБА_12 подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Представник відповідачки ОСОБА_16 ОСОБА_5 заперечив проти позовів посилаючись на те, що жодних прав позивачів не порушено, їхня відмова на користь ОСОБА_11 від спадкового майна після смерті ОСОБА_10 у 1999 році була добровільною, без будь-якого обману, а тому у позові слід відмовити.

Крім того, як зазначив ОСОБА_5, позивачами пропущено строк позовної давності. Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 подали письмові клопотання про розгляд справи у їхній відсутності.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши подані докази, суд вважає, що позови не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

ОСОБА_6 народився та проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 на

вул. Самбірській в м. Хирові Старосамбірського району Львівської області.

Після смерті матері ОСОБА_10 у 1999 році, яка була власником даного будинку, відкрилась спадщина за законом.

Він, сестра ОСОБА_2, брати ОСОБА_1 та

ОСОБА_12, відмовились від своєї частки в згаданому вище будинку на користь наймолодшого брата ОСОБА_11, який став власником будинку № 31 на вул. Самбірській в м. Хирові.

28 вересня 2001 року ОСОБА_11 помер. Після його смерті власником будинку, у якому і надалі залишався проживати позивач ОСОБА_6, стали дружина та діти брата відповідачі у справі.

Вказані обставини підтверджуються копіями свідоцтв про народження позивачів; копією свідоцтва про смерть ОСОБА_10; копіями паспортів ОСОБА_1,

ОСОБА_17, ОСОБА_12, ОСОБА_2; копіями документів спадкової справи (т. 1 а.с. 45-54).

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Згідно з положеннями ст. ст. 548, 549, 554 ЦК УРСР 1963 р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Статтею 553 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємець за законом може відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Пунктом. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними» передбачено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_10 позивачі добровільно відмовились від спадщини на користь ОСОБА_11, який був наймолодшим їхнім братом і проживав із сімєю у вищевказаному будинку. Жодних доказів про те, що вони помилились щодо обставин, які мають істотне значення, не надано.

Крім того, позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_18 обґрунтовуються не порушенням своїх особистих немайнових чи майнових прав та інтересів, а порушенням прав та інтересів брата ОСОБА_6.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Як зясовано у ході розгляду справи відповідачі, як власники спірного майна, ніколи не відмовлялися від нього та жодних угод з ОСОБА_1 про відмову від майна не укладали.

З урахуванням наведеного у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 259, 265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними правочину відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_11 після смерті матері, визнання за ОСОБА_6 права власності на приміщення у житловому будинку № 31 на вул. Самбірській в м. Хирові Старосамбірського району Львівської області за набувальною давністю, - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсними правочинів відмови від прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_10 та свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Старосамбірською державною нотаріальною конторою ОСОБА_11 після смерті матері, відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя