Суддя Горчакова О. І.
Справа № 644/1807/16-ц
Провадження № 2/644/312/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2018 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судовим засіданням - судді Горчакової О.І.,

при секретарі судового засідання - Білієнко Г.Г.,

за участю

позивача - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3, представника відповідачів - ОСОБА_4,

третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Т.В. - надала заяву,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Орджонікідзевського районного суду міста Харкова у м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна, «Про визнання договору дарування недійсним»,, -

в с т а н о в и в:

До Орджонікідзевського районного суду м. Харкова надійшов вказаний позов.

Позивач прохав:визнати договір дарування укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 13 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною, Р.№2360 - недійсним (фіктивним), повернути сторони в первісне положення.

Позов мотивовано тим, що 13.10.2014 року між Позивачем та Відповідачем був укладений договір дарування на нерухоме мано, а саме квартиру АДРЕСА_2

Вищевказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною, Р.№2360

Далі Позивач вказує про те, що оспорюваний договір з самого початку не був направлений на реальне наставання правових наслідків обумовлених договором дарування, у зв'язку з чим, на теперішній час, його законні права та інтереси порушені.

У судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Відповідач та представник відповідача просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю.

У судовому засіданні Позивач пояснила, що батько давно мав намір подарувати їй квартиру, що згодом і зробив; документи при оформлені договору дарування нотаріус передав їй, але батько вкрав їх; що з сім'єю проживала у спірній квартирі, а батько виставив її речі; що у її сім'ї є ще квартира у м.Харкові, але вона не придатна до житла; що за спірну квартиру комунальні платежі не здійснювала; батька притягували до кримінальної відповідальності за «взятку»; жили з батьком дружно, а коли він одружився вдруге - вона, Позивач ,не змогла це йому пробачити.

Відповідач пояснив, що договір з моменту укладання був фіктивним, бо весь час його, ОСОБА_1, працівники міліції тримали на «гачку». Спірну квартиру купив для себе, а коли ОСОБА_7 - це дільничній, узнав про квартиру - знову почав шантажувати. Це і стало причиною якнайшвидше дарувати квартиру дочці; першу квартиру, що залишилась від його батьків - переоформив на першу дружину; що за комунальні платежі він повністю розраховується; що зробив у капітальний ремонт квартири; що у доньки є квартира у Харкові; її чоловік займається теплицями, то і проживають у районі; що документи на квартиру весь час були у нього і у нього залишаються.

Допитані у судовому засіданні свідки:

ОСОБА_8, дала пояснення, аналогічні поясненням Позивача.

Свідок ОСОБА_9 показав, що ОСОБА_1 замовив ремонт спірної квартири. Ремонт виконали, розраховувався з ОСОБА_1, його доньки - на квартирі не бачили.

Судом установлено.

13.10.2014 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_3 був укладений договір дарування на нерухоме мано, а саме квартиру АДРЕСА_1. Вищевказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною, Р.№2360

Так, відповідно до положень ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно приписів ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При цьому, як встановлено положеннями ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Також, відповідно до роз'яснень, викладених в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Разом з тим, згідно правової позиції, що була висловлена Верховним Судом України при розгляді справи №6-1026цс16, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Крім того, оскільки згідно з ч.1 ст. 202 та ч.3 ст. 203 ЦК України, головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Однак, в порушення положень ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт того, що між ним, виникли інші правовідносини, ніж передбачені укладеним договором дарування квартири, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором.

Згідно із ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

У відповідності із ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є рідним батьком ОСОБА_3 Після вчинення правочину дарування квартири ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою начальника дільниці № 48 КП «Жилкомсервіс» від 04.02.2016 року (а.с.11), з якої вбачається, що останній на час розгляду справи є зареєстрованим за вказаною адресою.

Крім того, ОСОБА_1 зазначав, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладення були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірну квартиру від нього до його доньки - ОСОБА_3 з метою приховування цього майна від звернення стягнення на нього.

Суд критично оцінює показання ОСОБА_8, оскільки вони перебувають в родинних відносинах з Позивачем, а також те, що Відповідач був чоловіком доньки свідка.

Таким чином, суд доходить висновку, що під час укладення оскаржуваного договору Відповідачу було достеменно відомо про можливе накладення арешту на зазначений об'єкт нерухомого майна, а тому здійснивши відчуження квартири до звернення стягнення на неї, ОСОБА_1 уклав фіктивний правочини.

Сукупність вказаних фактів дає суду достатні підстави вважати, що спірний договір дарування квартири укладений ОСОБА_1 з метою приховання майна від звернення з нього стягнення, є фіктивним, що є підставою для визнання його недійсним та задоволення позову.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про недійсність договору дарування укладеного 13.10.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною, Р.№2360. В іншій частині позовних вимог, суд вважає за необхідне - відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 200, 206, 229, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, п.п. 15.5 п.15 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Івакіна Тетяна Валентинівна, «Про визнання договору дарування недійсним» - задовольнити частково.

Визнати договір дарування укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 13 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Івакіною Тетяною Валентинівною, Р.№2360 - недійсним (фіктивним).

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції з урахуванням п. 15.5 ч. 1 перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 р. протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: О. І. Горчакова