Справа № 509/582/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2018 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

за участю представника позивачки - ОСОБА_1,

представника відповідачів - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт.Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ТОВ «Кадор», ОСОБА_6 про визнання додаткових угод недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2017 року, позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочинів недійсними, в якому просив суд, розірвати доповнення до договору № 18/18-В-5/1 від 31.03.2014 про пайову участь в споруді об'єкту нерухомості, укладене 30.11.2014 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнати пайщиком по договору № 18/18-В-5/1 про пайову участь в споруді об'єкту нерухомості - ОСОБА_3, мотивуючи це тим, що даний правочин укладено шляхом обману.

14.08.2017 представником позивача внесено уточнення до позову, згідно яких просить суд: додаткову угоду №1 укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про заміну сторони від 30.11.2015 до договору пайової участі в будівництві об'єкту нерухомого майна №18/18-В-5/1 від 31.03.2014 - визнати недійсною; визнати за ОСОБА_3 всі права та обов'язки по Договору №18/18-В-5/1 про пайову участь в будівництві об'єкта нерухомого майна, укладеному 31.03.2014 між ТОВ «Кадор» ( код ЕДРПОУ 32521455) та ОСОБА_3; витребувати в ОСОБА_4 з чужого незаконного володіння майнове право на квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позов, який просив задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у повному обсязі.

Треті особи у судове засідання не з"явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відстуності.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги щодо визнання недійсною додаткової угоди № від 30.11.2015 до договору пайової участі в будівництві об'єкту нерухомого майна № 18/18-В-5/1 від 31.03.2014; визнання за ОСОБА_3 всіх прав та обов'язків по Договору № 18/18-В-5/1 про пайову участь в будівництві об'єкта нерухомого майна, укладеному 31.03.2014 між ТОВ «Кадор» та ОСОБА_3; витребування в ОСОБА_4 з чужого незаконного володіння майнового права на квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 - не підлягають задовленню.

31.03.2014 між позивачем та ТОВ «Кадор» було укладено договір № 18/18-В-5/1 про пайову участь в споруді об'єкта нерухомості.

В Додатковій угоді №1 до договору пайової участі в будівництві об'єкту нерухомого майна №18/18-В-5/1 про заміну сторони в п. 3 вказано, що розрахунки між ОСОБА_3.) та Пайщиком-1 (ОСОБА_4.) встановлюються окремим договором між ними.

Згідно заперечень відповідача, на виконання цієї угоди було видано розписку від імені ОСОБА_3, від 27.11.2015. В розписці вказано, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_7 грошову суму в розмірі 36 000,00 доларів США за квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України, письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Вказана розписка не може бути доказом по даній справі, оскільки, в матеріалах справи відсутній оригінал цієї розписки і, навіть, не був наданий для ознайомлення, що може вказувати на підробленість та недостовірність копії, а, отже зазначена розписка не може застосовуватись як доказ передання грошей.

Також зі слів відповідача, з розписки вбачається, що ОСОБА_7, нібито, передав готівкою ОСОБА_3 суму грошей у розмірі 36 000,00 доларів США, в національній валюті ця сума на той момент становила 849 240,00 грн.

Правлінням Національного банку України була прийнята постанова «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» від 06.06.2013 № 210, якою запроваджуються, відповідно до ч. 3 ст. 1087 ЦК України, граничні суми розрахунків готівкою між фізичними особами. З 01.09.2015 вказана постанова вступила в силу і, відповідно до неї, гранична сума, якою можуть здійснювати розрахунки між собою фізичні особи, не має перевищувати 150 000,00 грн. Однак, сума вказана в розписці в декілька разів перевищує граничну допустиму суму. ОСОБА_4 та її представник не надали суду доказів безготівкової чи готівкової сплати грошових коштів ОСОБА_3

Окрім того, представник ОСОБА_4, не заперечував в суді той факт, що ОСОБА_4 не передавала грошей ОСОБА_3

Підтвердженням того, що ОСОБА_4 заздалегідь не мала наміру виплачувати гроші ОСОБА_3 позивач вважає той факт, що, в подальшому, 21.01.2016 ОСОБА_4 уклала додаток до договору № 18/18-В-5/1, відповідно до якого переуступила пай своїй матері ОСОБА_5.

Позивач вважає, що відповідач шляхом обману вчинила правочин та, керуючись ст. 230 ЦК України, просить суд визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 30.11.2015.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За умовами ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У постанові від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач обґрунтовує порушення своїх прав тим, що «внаслідок підписання договору № 18/18-В-5/1 від 31.03.2014, позивачем не отримано грошових коштів за належне їй майно, оскільки, відповідач ухиляється від оплати та, навіть, переуступила пай своїй матері - ОСОБА_5 - з метою уникнення відповідальності за порушення зобов'язань. У сукупності ці факти призвели до порушення законних прав та інтересів позивача. Таким чином, порушено право власності Позивача та Позивачу завдано збитків, які полягають у неотриманні грошових коштів за продаж майнових прав на квартиру АДРЕСА_1, та втраті права власності на дане майно».

Вказані доводи про порушення права позивача суд вважає такими, що не є обґрунтованими. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, то розглядається віндикаційний позов. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то визнаються недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляється позов про витребування майна в останнього набувача.

Відповідно до узагальнення ВСУ «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання договорів недійсними» від 24.11.2008 (далі - Узагальнення ВСУ), недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів:

-дефекти (незаконність) змісту правочину;

-дефекти (недотримання) форми;

-дефекти суб'єктного складу;

-дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Враховуючи вищезазначене, визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 30.11.2015 до договору пайової участі в будівництві об'єкту нерухомого майна № 18/18-В-5/1 від 31.03.2014, укладену між позивачем та відповідачем, неможливо.

Згідно листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів» від 27.09.2012 № 10-1390/0/4-12, істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

За договором пайової участі в будівництві об'єкту нерухомого майна № 18/18-В-5/1 від 31.03.2014 ОСОБА_4 повинна була сплатити 36 000,00 грн. ОСОБА_3 та у визначений строк оплату проведено не було.

Керуючись Узагальненням ВСУ, при розгляді спорів про недійсність правочинів слід розмежовувати недійсні та неукладені правочини, тобто такі, в яких відсутні встановлені законодавством необхідні умови для їхнього укладення (наприклад, відсутня згода щодо всіх істотних умов, передбачених законодавством; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати; не затверджено правочин вищим органом господарського товариства, якщо це передбачено в законі чи статуті товариства; не здійснено державну реєстрацію правочину в разі, коли законом ця обставина визначена як момент його вчинення).

Відповідно до умов статті 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно ст. 181 ЦК України, рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до ст. 2 Закону Україні «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», рухоме майно - окрема рухома річ, сукупність рухомих речей, гроші, валютні цінності, цінні папери, а також майнові права та обов'язки, у тому числі майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Враховуючи вищезазначене, грошові кошти є майном та, оскільки, Верховним судом України роз'яснено, що неукладеним є правочин, в якому відсутні встановлені чинним законодавством умови для його укладення, а саме, не передання майна, яке відповідно до норм права, необхідно передати, та, звертаючи увагу на те, що ОСОБА_3 не отримала від ОСОБА_4 належне їй майно (грошові кошти) за договором пайової участі в будівництві об'єкту нерухомого майна № 18/18-В-5/1 від 31.03.2014, суд приходить до висновку, що даний договір слід вважати неукладеним.

Правовим наслідком неукладеності договору є відсутність будь-яких зобов'язань, які б випливали з договору.

Відповідно до ст. 190 ЦК України, майном як особливим об'єктом, вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки . Майнові права є не споживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Окрім цього в ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» такі поняття як «майно» та «майнові права» ототожнюються.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України, ст.ст.204,215,216,230,321,1212 ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи ТОВ «Кадор», ОСОБА_6 про визнання додаткових угод недійсними- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Овідіопольський районний суд Одеської області, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя: В. К. Кочко