Постанова

Іменем України

01 серпня 2018 року

м. Київ

справа № 591/703/16-ц

провадження № 61-22688св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2016 року у складі судді: Прокудіної Н. Г. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 21 грудня 2016 року у складі суддів: Кононенко О. Ю., Рибалки В. Г., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Департамент соціального захисту населення Сумської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми безпідставно отриманої допомоги малозабезпеченим сім'ям.

Позовна заява мотивована тим, що згідно з заявами відповідача від 14 червня 2013 року та 05 грудня 2013 року їй з врахуванням декларації про доходи, майновий стан та поданих документів була призначена державна соціальна допомога як малозабезпеченим сім'ям щомісячно на період з 01 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року та з 01 грудня 2013 року по 31 травня 2014 року.

В результаті проведеної управлінням перевірки даних, наданих відповідачкою та інформації отриманої з Управління Державної автомобільної інспекції, встановлено, що відповідачка не повідомила управління та не задекларувала у декларації про доходи, два автомобіля та мопед який зареєстрований за її чоловіком ОСОБА_3 Надана недостовірна інформація про доходи призвела до надмірної виплати їй бюджетних коштів, з місяця, в якому виявлено порушення на суму 91 189,52 грн.

21 серпня 2014 року відповідачу було направлено лист-повідомлення з пропозицією повернути виплачені кошти в добровільному порядку. Оскільки кошти повернуто не було, позивач просив стягнути з відповідачки на його користь кошти, виплачені як малозабезпеченій сім'ї у розмірі 91 189,52 грн.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 21 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що ОСОБА_2 не приховувала та не подавала недостовірні дані по декларуванню транспортних засобів щодо кількості транспортних засобів у власності її родини.

У січні 2017 року позивач подав касаційну скаргу в якій просить оскаржені рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суди при вирішенні справи не врахували, що: відповідно до письмових пояснень відповідачки наданих управлінню від 28 липня 2014 року, у володінні її сім'ї завжди був тільки один автомобіль та був період коли вона користувалася за довіреністю автомобілем на який мала намір офіційно обміняти власний автомобіль, в цей же період її власним автомобілем користувалася за довіреністю особа з якою вона в подальшому і здійснила обмін транспортних засобів. Відповідач не повідомила управління та не задекларувала у декларації про доходи два автомобіля. При ухваленні рішення не враховані вимоги статті 55 Закону України «Про нотаріат» та пункту 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, системний аналіз яких передбачає необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Оскільки такі вимоги не були дотримані, момент набуття права власності при оформленні договору міни лише у письмовій формі, не настав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2017 року надійшли заперечення на касаційну скаргу, в яких представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить суд у задоволені касаційної скарги відмовити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що твердження позивача про перебування у власності відповідача двох автомобілів не відповідає обставинам справи. Законодавство не пов'язує перехід права власності на автотранспортний засіб з його державною реєстрацією. Касаційна скарга зводиться до переоцінки доказів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 червня 2017 року справа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

У статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-91цс14.

Суди встановили, що 14 червня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до позивача з заявою про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям. На той час вона була матір'ю восьми дітей, а на час розгляду справи є матір'ю дев'яти дітей. При цьому подала декларацію про доходи та майновий стан осіб і в розділі 4 декларації про доходи вказала, що має у власності автомобіль марки ВАЗ 2102, 1976 року випуску, зазначивши, що її чоловік ОСОБА_3, транспортних засобів у власності не має, інших транспортних засобів сім'я також не має.

05 грудня 2013 року ОСОБА_2 знову звернулася до позивача з заявою про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім'ям. Подала декларацію про доходи та майновий стан осіб і в розділі 4 декларації про доходи вказала, що має у власності автомобіль марки FORD Transit, номерний знак НОМЕР_1, 1992 року випуску, зазначивши, що діти та чоловік транспортних засобів у власності не мають, інших транспортних засобів сім'я також не має.

Суди встановили, що на підставі поданих відповідачем документів була призначена державна соціальна допомога малозабезпеченим сім'ям на період з 01 червня 2013 року по 30 листопада 2013 року та з 01 грудня 2013 року по 31 травня 2014 року у загальному розмірі 91 189,52 грн.

Згідно з довідкою Управління Державної автомобільної інспекції від 06 серпня 2014 року, з 13 березня 2007 року за ОСОБА_2 був зареєстрований автомобіль ВАЗ 2102, номерний знак НОМЕР_2, 22 липня 2014 року, вказаний автомобіль знятий з обліку. 14 травня 2013 року за ОСОБА_2, зареєстрований автомобіль FORD Transit, номерний знак НОМЕР_1.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем навмисно приховано або подано недостовірні дані про його майновий стан.

Отже, при вирішенні спору у справі суди не встановили, що позивач (платник грошових коштів) довів факт недобросовісності відповідача (набувача грошових коштів) та наявність рахункової помилки, а тому правильно відмовили в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Хоча апеляційний суд не застосував статті 1212, 1215 ЦК України, що підлягали застосуванню, про те це не вплинуло на прийняття правильного по суті та законного рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 21 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило