Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа № 643/4766/16-ц

провадження № 61-19922св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року у складі судді Довготько Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року у складі суддів: Котелевець А. В., Піддубного Р. М., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») про захист прав споживача, визнання окремих положень кредитного договору недійсними та такими, що припинили свою дію.

Позовна заява мотивована тим, що 21 серпня 2006 року між нею та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» був укладений кредитний договір № 12206-123/06Р, за умовами якого вона отримала кредит в розмірі 60000,00 доларів США зі сплатою 12% річних стоком до 21 серпня 2027 року. У забезпечення цього договору, між банком та ОСОБА_6 було укладено договір поруки від 21 серпня 2006 року № 12206-1232/06Р.

Пунктом 1.3 кредитного договору сторони погодили збільшення процентної ставки у разі прострочення чи неналежного виконання зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, разом з тим пунктом 9.1 цього договору визначено, що за порушення строків погашення заборгованості за кредитом або внесення процентів за користування кредитом позичальник сплачує банку пеню за кожен день прострочення, що свідчить про встановлення подвійної відповідальності й суперечить статті 61 Конституції України.

Крім того, пункт кредитного договору 7.1.7, яким передбачено право банку в односторонньому порядку змінювати та доповнювати умови цього договору в силу вимог статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливим, а пункт 11 про третейське застереження у зв'язку з внесеннями змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» припинив свою дію.

Посилаючись на викладене ОСОБА_4 просила задовольнити позов у повному обсязі та визнати пункти 1.3, 7.1.7 кредитного договору недійсними, а пункт 11 таким, що припинив свою дію.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено ОСОБА_5

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним пункт 7.1.7 кредитного договору № 12206-123/06Р, укладеного між сторонами 21 серпня 2006 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що несправедливі умови пункту 7.1.7 кредитного договору щодо надання права банку в односторонньому порядку розірвати чи змінити кредитний договір без надання такого праву позичальнику, в силу вимог пунктів 6, 11 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсними. Інші вимоги ОСОБА_4 є безпідставними.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилено, заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

11 травня 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у визнанні недійсним пункту 1.3 кредитного договору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення таких вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним пунктом кредитного договору передбачено збільшення процентної ставки за користування кредиту у разі невиконання чи неналежного виконання зобов'язань щодо його повернення, в той час як договір містить умови щодо сплати пені за порушення строків погашення кредиту, що є подвійною відповідальністю боржника й суперечить вимогам статті 61 Конституції України. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

У червні 2017 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» подав відзиви на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_4 без задоволення, а судових рішень - без змін.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами статей 525, 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судами встановлено, що 21 серпня 2006 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 12206-123/06Р.

Відповідно до умов цього договору, позивач ОСОБА_4 отримала кредит в розмірі 60 000 доларів США строком до 21 серпня 2027 року зі сплатою 12% річних (пункт 1.2 кредитного договору).

Пунктом 1.3 вказаного договору передбачено, що в кожному випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань за цим договором (стосовно строків сплати відсотків та повернення кредиту та/або сплати відсотків та/або повернення кредиту не в повному обсязі) розмір відсоткової ставки збільшується на 1% річних, починаючи з розміру, встановленого пунктом 1.2 цього договору. У випадку наступного невиконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором розмір відсоткової ставки збільшується з урахуванням збільшення відсоткової ставки, проведеного раніше, у відповідності з умовами даного пункту договору. Новий розмір відсоткової ставки встановлюється з дня, наступного за днем, у якому позичальник повинен був виконати свої зобов'язання, однак не виконав їх чи виконав не в повному розмірі.

Згідно пункту 9.1 кредитного договору, за порушення строків погашення заборгованості по кредиту або внесення відсотків за користування грошовими коштами позичальник сплачує банку пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної процентної ставки, визначеної пунктом 1.2 даного договору, дійсної на час прострочення заборгованості за весь період прострочення.

Таким чином, у пункті 1.3 кредитного договору сторони погодили випадки збільшення відсоткової ставки за користування кредитом у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх зобов'язань за цим договором, а пунктом 9.1 - встановили підстави сплати пені, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення, за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та відсотків за користування ним, що не є подвійною відповідальністю одного виду за одне і те саме правопорушення.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним пункту 1.3 кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України. Судами вірно спростовані доводи позивача про застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 щодо неможливості одночасного стягнення з боржника штрафу та пені, які є одним видом відповідальності, за одне й те саме правопорушення, оскільки постанова ухвалена у справі за різних фактичних обставин. У даній справі предметом позову та доводів позивача є сплата відсотків за користування кредитом та нарахування пені за порушення строків погашення заборгованості за кредитним договором.

Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином виконали вимоги статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) щодо оцінки доказів і дотрималися вимог статті 213 ЦПК України(у редакції, чинній на момент розгляду справи) щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідили обставини у справі та правильно вирішили спір.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про встановлення умовами кредитного договору подвійної відповідальності для неї та не застосування правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту 1.3 кредитного договору № 12206-123/06Р від 21 серпня 2006 року, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту 1.3 кредитного договору № 12206-123/06Р від 21 серпня 2006 року, без змін. У іншій частині рішення судів не оскаржуються.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним пункту 1.3 кредитного договору № 12206-123/06Р, укладеного 21 серпня 2006 року між нею та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк», залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик