Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3239/18
Провадження № 2/711/1247/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Скляренко В.М.

при секретарі Слабко Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позову вказує, що він з 27.12.1985 року по 20.09.2017 року працював у ВАТ «Азот», яке рішенням загальних зборів акціонерів від 21.06.2011 року було перейменовано в ПАТ «Азот», та був звільнений із займаної посади робітника апаратника повітроподілу 5-ого розряду з 20.09.2017 року на підставі наказу № 759-вк від 05.09.2017 року за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Однак в день звільнення розрахунок з ним проведений не був.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Вказує, що станом на 23.03.2018 року сума заборгованості по заробітній платі складає 10293 грн. 74 коп., а саме: за лютий 2017 року 1826 грн. 83 коп., за березень 2017 року 3235 грн. 01 коп., за квітень 2017 року 3087 грн. 32 коп., за травень 2017 року 2144 грн. 58 коп., що підтверджується довідкою ПАТ «Азот» від 26.03.2018 року № 227.

Середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.09.2017 року по 23.04.2018 року складає 61768 грн. 82 коп., виходячи із розрахунку: 444 грн. 38 коп. (середньоденна заробітна плата) х 139 днів (період затримки розрахунку) = 61768 грн. 82 коп.

Також вказує, що незаконними діями відповідача, йому завдано моральної шкоди, оскільки не отримання зарплати призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і додаткових зусиль для організації свого життя. Моральну шкоду він оцінює в 5000 грн.

А тому, просить стягнути з ПАТ «Азот» на його користь заробітну плату в сумі 10293 грн. 74 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.09.2017 року по 23.04.2018 року в сумі 61768 грн. 82 коп., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судові витирати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, стягнути з відповідача ПАТ «Азот» на його користь заробітну плату за в сумі 10293 грн. 74 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.09.2017 року по день винесення рішення суду, моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та судовий збір по справі.

В судове засідання представник відповідача ПАТ «Азот» не зявився, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи був повідомлений в установленому законом порядку. 19.06.2018 року представником ПАТ «Азот» на адресу суду був направлений письмовий відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених в відзиві.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, в тому числі відзив на позовну заяву, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 27.12.1985 року працювала в ПАТ «Азот» на посаді робітника апаратника повітроподілу, що стверджується даними трудової книжки позивача (а.с. 15).

Наказом ПАТ «Азот» № 3759-вк від 05.09.2017 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 20.09.2017 року на підставі ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). В день звільнення розрахунок з позивачем проведений не був, а саме не було виплачено заробітну плату за лютий-травень 2017 року.

Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» від 26.03.2018 року № 227 заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 станом на 26.03.2018 року складає: за лютий 2017 року 1826 грн. 83 коп., за березень 2017 року 3235 грн. 01 коп., за квітень 2017 року 3087 грн. 32 коп., за травень 2017 року 2144 грн. 58 коп., а всього 10293 грн. 74 коп. (а.с. 8).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України відповідач повинен був у день звільнення ОСОБА_1 виплатити всі належні йому суми, а в разі спору про розмір цих сум виплатити не оспорювану ним суму, однак цього не зробив.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України: «Про оплату праці».

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України).

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч.1 КЗпП України).

Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що повний розрахунок з позивачем ОСОБА_1 в день його звільнення проведений не був та не проведений до даного часу, а саме не виплачена заробітна плата за лютий-травень 2017 року в сумі 10293 грн. 74 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 26.03.2018 року № 227, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача ОСОБА_1 нарахованої але не виплаченої заробітної плати за лютий-травень 2017 року в сумі 10293 грн. 74 коп., з відрахуванням обовязкових платежів.

Разом з тим, на думку суду, підлягають до задоволення і позовні вимоги позивача ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 20.09.2017 року по день винесення рішення суду в сумі 90209 грн. 14 коп., виходячи із наступного.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Всупереч вимогам ст. 81 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. До того ж, під час розгляду справи не встановлено вини позивача ОСОБА_1, як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки розрахунку по заробітній платі.

При цьому суд вважає, що сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими.

В цьому контексті суд звертає увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст. 116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017 року, №6-259цс17 від 13.03.2017 року). Аналогічні розяснення викладені і в п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 11.04.2017 року та 29.05.2017 року також не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності в нього коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований.

Враховуючи, що відповідачем ПАТ «Азот» до теперішнього часу так і не здійснено повного розрахунку з позивачем ОСОБА_1, вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період затримки розрахунку є законними та підлягають до задоволення.

При цьому суд звертає увагу, що за змістом ч. 2 ст. 117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017 року у справі №6-259цс17.

За таких обставин до стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а саме за період з 20.09.2017 року по 17.07.2018 року (день винесення рішення суду), оскільки між сторонами відсутній спір про розмір належних до виплати позивачу сум після його звільнення. Розмір заборгованості в загальній сумі 10293 грн. 74 коп. визнається відповідачем ПАТ «Азот» та підтверджується довідкою від 26.03.2018 року № 227 (а.с. 8).

Період затримки складає 203 днів (враховуючи пятиденний робочий тиждень), з 20.09.2017 року по 17.07.2018 року (день винесення рішення). Середня заробітна плата позивача ОСОБА_1 за останні два місяці які передували звільненню складає 444 грн. 38 коп., що стверджується довідкою ПАТ «Азот» від 26.03.2018 року вих. №228 (а.с. 9).

Таким чином до стягнення з відповідача ПАТ «Азот» на користь позивача ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 90209 грн. 14 коп., виходячи із наступного розрахунку: 444 грн. 38 коп. /середній заробіток/ х 203 днів /період затримки розрахунку/ = 90209 грн. 14 коп.

При цьому, суд не вважає це збільшенням позовних вимог, оскільки відповідно до чинного законодавства середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає стягненню за весь час затримки такого розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, що в даному випадку і застосовано судом так, як розрахунок з позивачем не проведений до даного часу.

Оскільки розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 в сумі 444 грн. 38 коп. визначено із нарахованої заробітної плати до утримання податків та обовязкових платежів, то середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.09.2017 року по 17.07.2018 року в сумі 90209 грн. 14 коп. на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути із відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обовязкових платежів передбачених законодавством України.

Крім того, до часткового задоволення підлягають і вимоги позивача ОСОБА_1 в частині стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 5000 грн., виходячи із наступного.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в т.ч. у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршенням здібностей потерпілого або позбавленням його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються принципи розумності і справедливості.

Як встановлено в судовому засіданні така моральна шкода позивачу ОСОБА_1 була завдана, оскільки порушення його законних прав на своєчасне отримання розрахунку, при тому до даного часу, призвело до моральних страждань, втрати позивачем нормальних життєвих звязків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таку моральну шкоду він ніс від самого факту порушення його права та від небажання відповідача в добровільному порядку виплатити йому заробітну плату. А тому, суд вважає позовні вимоги щодо моральної шкоди є обґрунтованими, однак виходячи із принципів розумності та справедливості, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині частково, стягнувши на користь позивача моральну шкоду в розмірі 500 грн., оскільки саме ця сума, на думку суду, відповідає рівню душевних страждань позивача та принципам розумності і справедливості.

Разом з тим, суд вважає за необхідне на підставі ст. 430 ЦПК України допустити до негайного виконання рішення суду про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ПАТ «Азот» на користь держави судовий збір в розмірі 1005 грн. 03 коп. (із позовних вимог щодо стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку) та на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме судовий збір в розмірі 70 грн. 48 коп. (із позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди), виходячи із наступного розрахунку: 704 грн. 80 коп. (сплачений судовий збір) : 5000 грн. (ціна позову із позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди) х 500 грн. (сума на яку задоволено позовні вимоги) = 70 грн. 48 коп.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про оплату праці», ст.ст. 3, 4, 94, 115, 116, 117, 233, 238, 237-1 КЗпП, постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про застосування судами законодавства про оплату праці», правовими позиціями ВСУ, рішенням КСУ № від 15.10.2013 року № 9- рп/2013, Законом України «Про судовий збір», ст.ст. 4, 11, 141, 258, 430 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азот» (18014. м. Черкаси, вул. Героїв Холодного Яру, 72, ) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого та проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) невиплачену заробітну плату в сумі 10293 грн. 74 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 90209 грн. 14 коп., а всього 100502 грн. 88 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обовязкових податків та платежів та моральну шкоду в розмірі 500 грн.

Рішення про стягнення заробітної плати в частині виплати за один місяць підлягає до негайного виконання.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Азот» судовий збір на користь держави в розмірі 1005 грн. 03 коп. та на користь позивача ОСОБА_1 в розмірі 70 грн. 48 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області на протязі тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий: В.М. Скляренко