Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 716/780/16-ц

провадження № 61-22594св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - фізична особа - підприємець ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою його представником - ОСОБА_6, на постанову Апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Яремка В. В., від 08 лютого 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року фізична особа - підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 31 травня 2013 року він, як фізична особа - підприємець, передав у власність ОСОБА_5 товар на загальну суму 635 652,47 грн, що підтверджується видатковими накладними від 31 травня 2013 року.

На підтвердження отримання товару ОСОБА_5 того ж числа у присутності двох свідків видав йому боргову розписку, відповідно до якої зобов'язався розрахуватися за отриманий товар до 31 грудня 2013 року. Проте станом на 31 грудня 2013 року відповідач жодних розрахунків з ним за отриманий товар не здійснив.

13 травня 2016 року він направив відповідачу вимогу № 1 щодо виконання грошового зобов'язання на суму 641 368,62 грн до 24 травня 2016 року. На зазначену дату відповідач своїх зобов'язань не виконав.

Ураховуючи викладене, ФОП ОСОБА_4 просив суд стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 25 324,85 дол. США, що станом на 27 травня 2016 року є еквівалентом 635 652,47 грн.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області у складі судді Пухарєвої О. В. від 21 серпня 2017 року у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладено договір поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, на підтвердження чого позивачем суду надано видаткові накладні від 31 травня 2013 року та боргову розписку від 31 травня 2013 року. Проте у документах відсутні відомості, підтверджуючі, отримання ОСОБА_5 товару саме від ФОП ОСОБА_4, тому видаткові накладні не можуть вважатися письмовими доказами отримання відповідачем сантехніки від ФОП ОСОБА_4 Отже, позивачем не доведено, що він вправі вимагати від відповідача повернення заборгованості, що виникла на підставі договірних правовідносин на суму, зазначену в позовній заяві.

Постановою Апеляційного суду Чернівецької області від 08 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 21 серпня 2017 року скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 589 693,37 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов ОСОБА_4, виходив із того, що між сторонами укладено договір поставки, до якого застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. У такому випадку за своєю суттю розписка є документом, який видається боржником, підтверджуючи як укладення договору купівлі-продажу, так і умови цього договору, а також засвідчує отримання відповідачем від позивача товару. ОСОБА_5 у встановлений розпискою строк, до 15 грудня 2013 року, а також після отримання письмової вимоги, грошові кошти позивачу не повернув, умови договору не виконав, тому наявні правові підстави для стягнення боргу.

У березні 2018 року ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_6, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції невірно застосував до спірних правововідносин статтю 1046 ЦК України (договір позики), хоча в розписці мова йде про отримання товару для його подальшої реалізації та про повернення коштів від реалізації чи залишку товару.

Також суд апеляційної інстанції обійшов той факт, що позивач має статус ФОП, а розписка надана фізичній особі, а не підприємцю.

Крім того, апеляційний суд не надав уваги тій обставині, що між сторонами існували тривалі стосунки та те, що він отримував товар і від інших постачальників, що підтверджувалося наданою суду копією накладної, весь час товар отримувався в одному місці - на території заводу «Кварц», де розміщено офіс ФОП ОСОБА_4 та не відобразив це у постанові.

При цьому суд посилався на його показання в якості свідка.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

21 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 31 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір, відповідно до якого останній отримав товар відповідно до видаткових накладних №№ СТ-0011265, СТ-0011225 на загальну суму 25 324,85 дол. США. На підтвердження отримання товару ОСОБА_5 того ж числа у присутності двох свідків видав боргову розписку, відповідно до якої зобов'язався розрахуватися за отриманий товар до 31 грудня 2013 року (а.с. 11).

Відповідач своїх зобов'язань не виконав.

Відповідно до частинипершої статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних із особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною другою статті 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом установлено, що розписка від 31 травня 2013 року містить дату і місце вчинення договору, посилання на Додаток 1, відповідно до якого відповідачем отримано товар на загальну суму 23 500 дол. США, строк виконання зобов'язання, а також підписи постачальника ОСОБА_4 та отримувача ОСОБА_5

Крім того, на підтвердження отримання товару ОСОБА_5 підписано видаткові накладні (Додаток 1), які наявні в матеріалах справи.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 89, 263, 264, 382 ЦПК України повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд помилково посилався на норму статті 1046 ЦК України (договір позики), хоча між ними укладено договір поставки безпідставні, оскільки апеляційний суд вірно визначився із характером правовідносин, що виникли між сторонами, пославшись на норми ЦК України, які регулюють договори поставки та купівлі-продажу. Посилання на статтю 1046 ЦК України (договір позики) міститься лише у контексті врахування правової позиції Верховного Суду України про необхідність з'ясовувати справжню правову природу правовідносин сторін.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником - ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 08 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк