Справа № 452/3947/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Карнасевич Г.І.
Провадження № 22-ц/783/7091/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів:Левика Я.А., Шандри М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області у складі судді Карнасевич Г.І. від 26 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення правовідносин поруки та договору поруки,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про припинення правовідносин поруки та договору поруки №153076 від 31.07.2007 року відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4, подавши апеляційну скаргу. Зазначає, що з рішенням не згідна, та таке постановлено з порушенням норм процесуального права внаслідок неправильного застосування норм матеріального права. Вказує, що судом неправильно встановлено дату відліку строків позовної давності. Зазначає, що вимога від 08.02.2010 року на яку посилається суд та відповідач в контексті в якому вона застосована в рішенні суду не може бути застосована, оскільки на час її видачі строк повернення кредиту сплив. Крім того, судом не надано жодної оцінки поданим нею доказам та не застосовані норми закону, які є обов'язковими в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року скасовано рішення апеляційного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року та передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Сторони в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Клопотання представника ОСОБА_7 про відкладення розгляду справи не підлягає до задоволення, оскільки подано вже в черговий раз. Відповідно до вимог ст..43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Матеріалами справи встановлено, що 31. 07. 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0.

В забезпечення виконання кредитного договору №0 позивач ОСОБА_4 укладено договір поруки № 130804, відповідно до якого ОСОБА_4 зобов'язувалась перед АКІБ «Укрсиббанк» за невиконання Позичальником усіх його зобов'язань перед Банком, що виникли з договору споживчого кредиту.

Крім того, 31.07.2007 року було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту №0 про зміну умов кредитного договору щодо доповнення основного договору Додатками № 2 та № 3. Додатком № 2 є «графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту». Додатком №3 є «Тарифи Банку». Даною додатковою угодою розширено перелік підстав та встановлені нові розміри збільшених порівняно з кредитним договором відсоткових ставок.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилалась на те, що вона як поручитель не давала згоди на укладення вказаних додаткових угод, які збільшили обсяг її відповідальності як поручителя.

Так, судом встановлено, що додатковою угодою до договору про надання споживчого кредиту №0 не встановлено нових зобов`язань, а доповнено зміст договору умовами, які деталізують обов`язок ОСОБА_5 щодо сплати платежів та деталізовано порядок збільшення відсоткової ставки. Фактично, додатковою угодою було встановлено межі збільшення відсоткової ставки визначеної пунктом 5.2. договору про надання споживчого кредиту №0 шляхом введення конкретних обмежень.

25 березня 2009 року між ОСОБА_4 та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено додаткову угоду №1 до договору поруки №130804 від 31.07.2007 року, в якій зазначено що поручитель надає згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, а саме графіку погашення кредиту. Вказаною додатковою угодою було доповнено договір пунктом наступного змісту: «Сторони ознайомлені з усіма умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання, в тому числі стосовно можливості зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання, забезпеченого цим договором та/або договорами. Сторони досягли згоди відносно розміру, строку і порядку виконання зобов`язань, що забезпечуються відповідно до цього договору, розуміючи при цьому можливість зміни розміру зобов`язань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках, передбачених умовами договору(ів), що обумовлюють основне зобов`язання. Сторони підтверджують, що згідно цього Договору забезпечуються також і розмір зобов`язання, строк і порядок їх виконання, який може бути змінено відповідно до умов вищевказаних договорів, що обумовлюють основне зобов`язання».

Додатковою угодою №2 до договору поруки №130804 від 31.07.2007 року, укладеною 30 листопада 2009 року між ОСОБА_4 та АКІБ «Укрсиббанк» , ОСОБА_4 надала свою згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується договором, а саме графік погашення кредиту, кінцевий термін виконання основного зобов`язання 31.07.2019 року, якщо інший термін не буде встановлено згідно умов кредитного договору. Відповідно до п.4 даної додаткової угоди інші умови договору та додаткових угод до нього , які не суперечать цій додатковій угоді залишаються без змін і сторони підтверджують свої зобов`язання за ними.

Відповідно до ст.. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Відповідно до п.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тлумачення частини першої статті 559 ЦК України дозволяє стверджувати, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому подальше фактичне виконання зобов'язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності).

Збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 61-6374св18.

Вказані додаткові угоди підписані ОСОБА_4, тому колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що їй не було відомо про вказані додаткові угоди до ознайомлення з матеріалами справи.

Окрім того, колегією суддів встановлено, що додатковими угодами фактично не було змінено зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого не збільшився обсяг його відповідальності.

Окрім того, ОСОБА_4 зазначає, що правовідносини поруки між нею та банком є припиненими в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповіднодо п.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Як встановлено матеріалами справи, 16.11.2009 року банком було надіслано вимогу до боржників щодо дострокового повернення кредиту, проте 30.11.2009 року додатковою угодою, позичальник зобов`язувався повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 31.07.2019 року. ОСОБА_4 погодилась на зміну зобов`язання, про що свідчить додаткова угода до договору поруки від 30.11.2009 року. 08.02.2010 року банком було скеровано вимогу про дострокове стягнення кредиту позивачці як поручителю, яку вона отримала 12.02.2010 року. Оскільки кредит відповідно до п. 1.3.5 Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 31.07.2007 року надавався на споживчі цілі, згідно п. 2.1 з метою виконання зобов'язання позичальником банком була прийнята застава нерухомості, а саме квартира у м. Самборі Львівської області на АДРЕСА_1.

Однак ОСОБА_4 отримала вимогу 12.02.2010 року, тільки зі спливом шістдесятиденного строку, тобто, з 13. 04. 2010 року банк отримав право на дострокове повернення кредиту, а відтак з цього дня слід відраховувати 6-ти місячний термін для подання позовної заяви до поручителя. Останнім днем подання позовної заяви до поручителя ОСОБА_4 є 13.10.2010 року.

Оскільки позов до поручителя був пред'явлений 12.10.2010 року, то безпідставним є посилання позивача на недотримання такого строку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦПК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16 а також Верховний Суд в постанові від 21 березня 2018 року у справі №61-5541св18 не встановив підстав відступити від такого правового висновку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 26 червня 2015 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 25.07.2018 року.

Головуючий

Судді