Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 346/3533/16-ц

провадження № 61-29868 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5;

представник позивачів - ОСОБА_6;

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_7;

представники відповідача: ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11;

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області у складі судді Беркещук Б. Б. від 13 вересня 2017 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Девляшевського В. А., Малєєва А. Ю., від 30 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до фізичної особа-підприємця ОСОБА_7, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Туристична компанія «Анекс Тур» (далі - ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур»), про визнання договору на туристичне обслуговування недійсним, стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 30 липня 2015 року між ними, як туристами, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_12, який виступав турагентом, укладено договір на туристичне обслуговування, за умовами якого вони придбали за ціною 38 617 грн путівку (ваучер) на туристичну подорож до Республіки Туреччини у період з 11 серпня 2015 року по 19 серпня 2015 року.

8 серпня 2015 року ОСОБА_4 отримала травму - перелом руки та потрапила в стаціонарне лікування до Коломийської центральної районної лікарні Івано-Франківської області. У телефонному режимі вони повідомили відповідача (турагента) про неможливість здійснення туристичної поїздки через обставини, що склалися, і вимагали повернення коштів, проте відповідач відмовив у поверненні коштів, посилаючись на те, що про відмову від туру необхідно повідомляти письмово за чотирнадцять днів до його початку. Звернувшись з письмовим листом до туроператора - ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур», в якому пояснили причини відмови від туру, додавши копію довідки з лікарні, та вимагали повернення коштів, вони отримали відмову, що є порушенням їхніх прав як споживачів послуг.

Разом з тим, ОСОБА_5 використав свою частину путівки, здійснивши подорож до Республіки Туреччини.

Позивачі вважали, що відповідач при укладенні договору на туристичне обслуговування ввів їх в оману, оскільки у договорі зазначено, що фізична особа-підприємець діє за дорученням туроператора ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» на підставі договору № 512 А/13 від 11 квітня 2013 року. Проте ОСОБА_7 був зареєстрований підприємцем лише 17 червня 2015 року, а тому договір з туроператорм не міг бути укладений. Крім того, неправдивим є і посилання у договорі про те, що розмір фінансової гарантії відповідальності турагента - ОСОБА_12 складає еквівалент 2 тис. Євро, яка надана банком згідно договору про надання банківської гарантії виконання зобов'язання від 7 листопада 2014 року, оскільки відповідач такої банківської гарантії на момент укладання договору не мав. Також укладений договір у силу статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливим через те, що за його умовами продавцю послуг надано можливість не повертати кошти згідно пунктів 6.1, 6.5 договору.

Посилаючись на викладене, а також на положення статей 203, 215, 229, 230 ЦК України, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили суд визнати договір на туристичне обслуговування, укладений 30 липня 2015 року між ними та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7, недійсним, стягнути з фізичної особа-підприємця ОСОБА_7 на їх користь понесені збитки у подвійному розмірі від вартості ненаданих туристичних послуг у розмірі 38 617 грн та 20 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі не підтвердили належними та допустимими доказами, що оспорюваний договір на туристичне обслуговування від 30 липня 2015 року був укладений під впливом обману з боку турагента - ОСОБА_7, який виконав свої зобов'язання, надав позивачам повний комплекс туристичних послуг згідно з умовами договору, а тому підстав, передбачених статтями 229, 230 ЦК України, для визнання судом спірного договору недійсним відсутні. При цьому цивільну-правову відповідальність згідно зі статтями 30, 32 Закону України «Про туризм» несе суб'єкт туристичної діяльності при завданні збитків, а такі не завдані.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково. Виключено з мотивувальної частини рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2017 року висновок про те, що ОСОБА_4 відмовилася від туристичної подорожі через шість днів після її початку, коли усі послуги, передбачені договором, вже були оплачені турагентом. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що сторони прийняли до виконання укладений між ними договір на туристичне обслуговування, позивачі сплатили грошові кошти за цим договором, тобто визнавали його умови, а відповідач надав позивачам повний комплекс туристичних послуг згідно з умовами цього договору, які неможливо визнати несправедливими, вони відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів». При цьому ОСОБА_5 скористався наданими послугами, використав частину путівки, здійснивши подорож до Республіки Туреччини. Разом з тим суд першої інстанції допустився помилки, оскільки позивачі просили відшкодувати збитки, пов'язані з недійсністю договору (реституція), а тому висновок суду про те, що ОСОБА_4 відмовилася від туристичної подорожі через шість днів після її початку, коли всі послуги, передбачені договором були оплачені, є передчасним і таких вимог не заявлялося.

У касаційній скарзі, поданій у листопада 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким їх позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували їх доводів про те, що при укладенні договору на туристичне обслуговування відповідач ввів їх в оману, оскільки у договорі зазначено, що фізична особа-підприємець діє за дорученням туроператора - ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» на підставі договору № 512 А/13 від 11 квітня 2013 року. Проте ОСОБА_7 був зареєстрований підприємцем лише 17 червня 2015 року, а тому договір з туроператорм не міг бути укладений. Згідно договору № 512А/13 від 11 квітня 2013 року турагентом ТОВ «Туристична компанія «Анекс Тур» є фізична особа-підприємець ОСОБА_13, а не фізична особа-підприємець ОСОБА_7, як зазначено у спірному договорі. Посилання судів на субагентський договір № 91 від 23 червня 2015 року є безпідставним, так як ОСОБА_7 в оспорюваному договорі на туристичне обслуговування виступив як турагент, а не субагент. Крім того, неправдивим є і посилання у договорі про те, що розмір фінансової гарантії відповідальності турагента складає еквівалент 2 тис. Євро, яка надана банком згідно договору про надання банківської гарантії виконання зобов'язання від 7 листопада 2014 року, оскільки відповідач, як турагент, фінансового забезпечення своєї відповідальності (гарантію банку або іншої кредитної установи) на момент укладання спірного договору не мав. Отже, така інформація є неправдивою, та сама по собі вказує на обман з боку відповідача, а тому є підстави для визнання спірного договору недійсним з підстав, передбачених положеннями статті 230 ЦК України, як обман.Позивачі зазначають, що вини б відмовилися від укладання договору з ОСОБА_12, якби знали про відсутність у нього договору (доручення) з туроператором та відсутністю у нього банківської гарантії його фінансової відповідальності.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із положеннями статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Судом установлено, що ОСОБА_7, діючи як турагент за субагентським договором № 91 від 23 червня 2015 року, виконав свої зобов'язання за оспорюваним договором про надання туристичних послуг, надав позивачам повний комплекс туристичних послуг згідно умов цього договору, якими позивачі частково скористалися.

За таких обставин, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли вірного висновку про те, що позивачі не підтвердили належними та допустимими доказами, що оспорюваний договір на туристичне обслуговування від 30 липня 2015 року був укладений під впливом обману з боку турагента - ОСОБА_7, який, діючи на законних підставах, виконав свої зобов'язання, надав позивачам повний комплекс туристичних послуг згідно умов укладеного договору. У зв'язку з цим обставин та підстав для застосування судом статей 229, 230 ЦК України щодо визнання спірного договору недійсним відсутні.

Вирішуючи спір, суди не встановили порушень Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про туризм», таких вимог позивачі не довели.

Вимоги, що стосуються виконання умов договору на туристичне обслуговування, не є підставою для визнання його недійсним.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк