Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У.№ 336/2899/17 Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
№ 22-ц/778/741/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 липня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Бєлки В.Ю.

Секретар: Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Веселівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної Ради (третя особа - Департамент соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації) про визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що він працював в КУ «Веселівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради з 2007 року на посадах спочатку директора інтернату, пізніше - на посаді практичного психолога.

За час роботи на посаді практичного психолога жодних зауважень, стягнень до нього, щодо виконання ним трудових обов'язків, не було.

В психоневрологічному інтернаті на посаді психолога, яка є профільною для лікування хворих в даній установі, працював лише він. Інших фахівців, які б надавали профільне лікування та обстеження осіб, що перебувають в інтернаті, не було.

05.12.2016 р. директором інтернату було видано наказ № 42-ЗП про внесення змін до штатного розпису інтернату, згідно наказу Міністерства праці та соціальної політики України № 411 від 01.10.2008 р. «Про затвердження Норм часу і норм чисельності працівників будинків-інтернатів (усіх типів) та стаціонарних відділень територіальних центрів соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян системи праці та соціального захисту населення» з метою удосконалення штатної чисельності працівників було внесено зміни до штатного розпису інтернату, скорочено єдину посаду практичного психолога.

Вносячи зміни до штатного розпису Інтернату, директор посилається на наказ Міністерства праці та соціальної політики України № 411 від 01.10.2008 р., який не було затверджено в Міністерстві юстиції України та не має жодної юридичної сили нормативного акту.

28.02.2017 року директором Інтернату було видано наказ № 25-К про звільнення позивача з посади практичного психолога на підставі п. 1 ст. 40 КЗПП України.

Окрім перевищення директором Інтернату повноважень під час внесення змін до штатного розпису в частині скорочення посади психолога, директором було порушено норми КЗпП України та ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» в частині нездійснення попереднього погодження скорочення посади психолога з профспілковим комітетом.

Крім того, відповідно до п. 56 розділу «Б» наказу Міністерства охорони здоров'я України № 33 від 23.02.2000 року «Про примірні штатні нормативи закладів охорони здоров'я», посади лікарів в психоневрологічних інтернатах установлюється відповідно до пп. 1 і 2 розділу А цих штатних нормативів.

Пунктом 53 розділу «А» вказаного наказу зазначено, що посади психологів установлюються в залежності від обсягу роботи, але не менше 1 посади на 200 ліжок.

В пункті 5 приміток до розділу «Б» вказаного наказу зазначається, що посилення окремих структурних підрозділів або ведення посад, не передбачених цими нормативами, може, при потребі, здійснюватись у межах та за рахунок установлених нормативних посад. При цьому посади психологів на лікарські посади замінюватись не можуть.

Враховуючи той факт, що в Інтернаті знаходиться більше 325 підопічних, скорочення посади лікаря-психолога відбулося всупереч наказу МОЗ України № 33 від 23.02.2000 року.

Також, позивач зазначає, що було порушено порядок його звільнення. Так, в порушення норм КЗПП України, одним наказом № 42-ЗП від 05.12.2016 року директор Інтернату, одночасно запропонував йому перевід на посаду дезінфектора та одразу вирішив звільнити його з посади (п. 3). Крім того, вказаним наказом було внесено зміни до штатного розпису про скорочення його посади, а саме практичного психолога з 01.03.2017 року. В той же час, згідно наказу № 25-К від 28.02.2017 року його було звільнено не з 01.03.2017 року, а з 28.02.2017 року, в той час, коли посада психолога була передбачена штатним розписом.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати незаконним та скасувати наказ директора КУ «Веселівський психоневрологічний інтернат» ЗОР № 42-ЗП від 05.12.2016 року про внесення змін до штатного розпису КУ «Веселівський психоневрологічний інтернат» ЗОР з 01.03.2017 року в частині скорочення в штатному розписі посади практичного психолога, визнати незаконним та скасувати наказ КУ «Веселівський психоневрологічний інтернат» ЗОР № 25-К від 28.02.2017 року про звільнення його з посади практичного психолога у зв'язку з скороченням чисельності, п. 1 ст. 40 КЗПП України, поновити його на посаді практичного психолога в КУ «Веселівський психоневрологічний інтернат» ЗОР та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а саме за період з 01.03.2017 року по 15.09.2017 року в розмірі 12952,94 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що судом не з'ясовані суттєві обставини справи, зокрема факт наявності погодження змін до штатного розпису з Департаментом СЗН, а рішення суду в цій частині ґрунтується на припущеннях. Крім зазначеного, судом, на думку позивача, не було враховано, що звільнення відбулося більш ніж через місяць після надання згоди профкомом на звільнення, тобто були порушені строки розірвання трудового договору, засідання профкому було без його участі, тому що його не запрошували.

Також, за доводами позивача, йому не запропонували посаду фахівця з публічних закупівель, введення якої пропонувалося змінами до штатного розпису.

Одночасно позивач зазначає, що судом не враховано безпідставність звільнення з посади психолога, тобто фактична ліквідація посади психолога в психоневрологічному інтернаті, яка є порушенням як Типового положення про психоневрологічний інтернат, так і Закону «Про психіатричну допомогу», а відтак інтернат позбавлений можливості виконувати завдання заради яких він створений.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач посилається на відсутність будь-яких порушені при звільнені.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.12.2016 р. директором КУ «Веселівський психоневрологічний інтернат» ЗОР було видано наказ № 42-ЗП про внесення змін до штатного розпису інтернату, яким згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 411 від 01.10.2008 р. «Про затвердження Норм часу і норм чисельності працівників будинків-інтернатів (усіх типів) та стаціонарних відділень територіальних центрів соціального обслуговування пенсіонерів та одиноких непрацездатних громадян системи праці та соціального захисту населення» з метою удосконалення штатної чисельності працівників, було внесено зміни до штатного розпису інтернату, скорочено посаду практичного психолога (а.с.17).

Аналізуючи доводи позивача щодо порушень в частині проведення процедури зміни штатного розпису, судова колегія враховує наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що Положенням Комунальної установи «Веселівський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної Ради, затвердженим рішенням Запорізької обласної Ради 31.10.2016 р. № 17 визначено управління інтернатом. Зокрема, згідно п.10.1 безпосереднє керівництво інтернатом здійснює його директор. Відповідно до п.10.4.4 директор інтернату здійснює прийом і звільнення працівників інтернату. П.10.4.6 передбачено, що директор інтернату розробляє та подає на затвердження Департаменту, окрім іншого, структуру і штатний розпис інтернату (а.с.4-11).

Відтак внесення змін до штатного розпису знаходилося у компетенції керівника Комунальної установи «Веселівський психоневрологічний інтернат».

З наданої відповідачем копії змін до штатного розпису КУ «Веселівський психоневрологічний інтернат» ЗОР на 2017 рік (а.с.49) судом встановлено, що зміни до штатного розпису були погоджені директором Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації.

Доводи позивача про відсутність інформації про час погодження цих змін, не впливають на остаточні висновки суду щодо того, що уповноваженою особою Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації були схвалені відповідні зміни.

28.02.2017 р. директором інтернату було видано наказ № 25-к про звільнення ОСОБА_3 з посади практичного психолога в порядку п.1 ст.40 КЗпП України.

П.1 ст.40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Стаття 49-4 КЗпП України визначає, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до п.15 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст.ст.43 та 43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

Вважаючи, що така згода була надана та була чинною, суд першої інстанції послався на протокол засідання профспілкового комітету № 15 від 30.12.2016 р. (а.с.93-94), з якого вбачається, що профспілковим комітетом надано згоду на звільнення практичного психолога ОСОБА_3 за скороченням штату, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з наданням гарантій і компенсацій, передбачених чинним законодавством.

Разом з тим, висновок суду про те, що така згода профспілки була чинною, судом першої інстанції зроблений без урахування положень ст. 43 Кодексу законів про працю України, за якою власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Враховуючи, що згода профкому була отримана відповідачем у грудні 2016 року, а звільнення відбулося 28 лютого 2017 року, зазначена згода не може вважатися чинною.

Пленумом Верховного Суду України у п. 15 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що суд, встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду.

Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення.

З огляду на зазначене, апеляційним судом було зупинено провадження в справі та запитана згода виборного органу первинної профспілкової організації КУ Веселіський психоневрологічний інтернат Запорізької обласної ради на звільнення практичного психолога ОСОБА_3за скороченням штату відповідно до ст. 40 КЗпП України.

4 червня 2018 року відповідно до наданого суду протоколу засідання профспілкового комітету КУ «Веселівський психоневрологічний інтернат», профком надав згоду на звільнення практичного психолога ОСОБА_3 за скороченням штату відповідно до ст. 40 КЗпП України.

Також судова колегія вважає, що при звільненні позивача були дотримані положення частини другої статті 40 КЗпП України, якими встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 49-2 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 25 травня 2016 року в справі № 6-3048цс15).

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як убачається з матеріалів справи відповідач, вимоги наведених норм матеріального права виконав: позивачу пропонувалася вакантна посада дезінфектора.

Посилання позивача на те, що йому не була запропонована посада фахівця з публічних закупівель, не є підставою для поновлення на роботі, позаяк така посада була введена після звільнення позивача та вимоги до фахівця з публічних закупівель передбачають наявність вищої освіти другого рівня відповідного напрямку підготовки, а позивач має кваліфікацію лікаря за фахом лікувально-профілактична справа.

Доводам позивача щодо безпідставності скорочення посади психолога була надана оцінка в оскаржуваному судовому рішенні.

Так, відповідно до п.1 Типового положення про психоневрологічний інтернат, затвердженого Постановою КМУ від 14.12.2016 р. № 957, психоневрологічний інтернат є стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюється для тимчасового або постійного проживання/перебування осіб із стійкими інтелектуальними та/або психічними порушеннями, які за станом здоров»я потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і яким згідно з висновком лікарської комісії та за участю лікаря-психіатра не протипоказане перебування в інтернаті.

З цього суд зробив висновок, що КУ Веселіський психоневрологічний інтернат Запорізької обласної ради не є закладом охорони здоров'я.

Також судом першої інстанції взято до уваги, що наказом Міністерства охорони здоров'я України від 02.09.2016 р. № 928, відповідно до п.8 Положення про Міністерство, скасовано Наказ від 23.02.2000 р. № 33 Міністерства «Про примірні штатні нормативи закладів охорони здоров»я», на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог.

Судова колегія також звертає увагу на те, що при виникненні спору між працівником і роботодавцем, суд не вправі обговорювати питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників.

Так, згідно з абзацом першим пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України N 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи справді у відповідача відбувалися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержав роботодавець норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що роботодавець не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому самому підприємстві, чи не мав вивільнюваний працівник переважного права на залишення на роботі та чи попереджували його за два місяці про наступне вивільнення.Тож виходячи з норм законодавства та роз'яснень судової практики, звільнення працівників у зв'язку із скороченням чисельності або штату може вважатися законним, якщо: скорочення чисельності або штату працівників справді відбувалося; роботодавець: дотримав норм законодавства щодо вивільнення працівників, відповідні дії належно задокументовано; врахував переважне право на залишення працівника на роботі; запропонував працівникові перейти на іншу роботу на тому самому підприємстві; надав працівникові гарантії, передбачені законодавством; отримав згоду від профспілкового органу (профспілкового представника) на звільнення працівника.

У даній справі зазначені обставини були перевірені судом першої інстанції, а також при апеляційному розгляді з'ясовані питання наявності згоди профспілкової організації на звільнення та, з урахуванням цього, підстав для висновку про незаконність звільнення позивача не встановлено.

Відтак судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 01 листопада 2017 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 9.07.2018 р.

Головуючий:

Судді: