Справа № 370/1547/17 Головуючий у І інстанції Мазка Н. Б.
Провадження № 22-ц/780/2617/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 58 05.07.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 липня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року у справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції УкраїниОСОБА_3, на дії та постанову державного виконавця, -

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою на дії і постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3, яку мотивувала тим, що 15 січня 2016 року державним виконавцем винесенапостанова про відкриття виконавчого провадження № 49803954 на підставі виконавчого листа № 370/1227/15-ц, виданого 17 грудня 2015 року Макарівським районним судом Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді земельної ділянки розміром 27,2360 га, кадастровий номер :00:010:00008, розташованої на території Макарівської селищної ради Київської області, яка належить їй на праві власності.

Вказувала, що постановою державного виконавця Іванюти І.М. від 26 квітня 2017 року виконавчий документ про звернення стягнення на вказану земельну ділянку повернутий стягувачу ПАТ «Європейський газовий банк» за його заявою. В цей же день 26 квітня 2017 року державним виконавцем винесена постанова про стягнення із ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 5358354,23 грн. за виконавчим провадженням № 49803954, а 28 квітня 2017 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 53856914 про стягнення з неї виконавчого збору в розмірі 5358354,23 грн.

Вважає, що постанова державного виконавця про стягнення з неї виконавчого зборує незаконною, оскільки рішення не виконане і іпотечне майно не реалізоване, а стягнення судового збору згідно ч.2 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження» можливе лише у розмірі 10 % від суми, що фактично стягнута. У звязку із наведеним, просила визнати дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_3 неправомірними та скасувати постанову про стягнення з неї виконавчого збору від 26 квітня 2017 року в розмірі 5358354,23 грн. Також просила визнати причини пропуску строку для звернення до суду з даною скаргою поважними та поновити даний строк.

Ухвалою Макарівського районого суду Київської області від 19 квітня 2018 року ОСОБА_2 поновлено строк для оскарження, скарга задоволена, визнано дії державного виконавця Іванюти Г.Г. неправомірними, постанова державного виконавця від 26 квітня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 5358354,23 грн.скасована.

Не погоджуючись із ухвалою, Департамент ДВС МЮ України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі,посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд не врахував положень ст.ст.37,40 Закону України «Про виконавче провадження», згідно яких у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного дня виносить постанову про стягнення виконавчого збору. Отже дії державного виконавця були правомірними.

Заявник ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законну і обгрунтовану ухвалу і правомірно задоволив її скаргу, а доводи апеляційної скарги Департаменту ДВС МЮ України є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представник Департаменту ДВС МЮ України подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати ухвалу Макарівського районного суду Київської області як незаконну.

Представник заявниці адвокат ОСОБА_4 суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судової ухвали та відсутність підстав для її скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом установлено, що 15 січня 2016 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮ України ОСОБА_3 відкрите виконавче провадження № 49803954 на підставі виконавчого листа № 370/1227/15-ц, виданого 17 грудня 2015 року Макарівським районним судом Київської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді земельної ділянки розміром 27,2360 га, кадастровий номер :00:010:00008, розташованої на території Макарівської селищної ради Київської області, яка належить ОСОБА_2, на користь ПАТ «Європейський газовий банк».

Постановою державного виконавця Іванюти І.М. від 26 квітня 2017 року виконавчий документ про звернення стягнення на вказану земельну ділянку повернутий стягувачу ПАТ «Європейський газовий банк» за його заявою.

В цей же день 26 квітня 2017 року державним виконавцем винесена постанова про стягнення із ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 5358354,23 грн., а постановою державного виконавця від 28 квітня 2017 року відкрите виконавче провадження № 53856914 за виконавчим листом № 49803954 від 26 квтіня 2017 року щодо примусового стягнення із ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 5358354,23 грн.

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскаржувана постанова державного виконавця від 26 квітня 2017 року про стягнення з ОСОБА_2 виконавчого збору в розмірі 5358354,23 грн.прийнята державним виконавцем неправомірно, з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками, поскільки розглядаючи дану справу, суд допустив порушення правил юрисдикції загальних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України побудови судоустрою в Україні за принципами територіальності та спеціалізації (ст.125), так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Висловлювання «судом, встановленим законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст.383 ЦПК України (в редакції на час подання скарги) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.15 ЦПК України (в редакції на час подання скарги) суди розглядають у порядку цивліьного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження».

За змістом п.5 ч.1 ст.3 вказаного Закону постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати виконавчого провадження або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Згідно положень ч.2 ст.74 вказаного Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду.

Тобто, закон містить пряму вказівку на вид судочинства, у якому мають розглядатися справи щодо оскарження дійі постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, а саме в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок зробила ОСОБА_5 Верховного Суду у постанові від 06 червня 2018 року при розгляді справи № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), відповідно до якого юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Такий же правовий висновок ОСОБА_5 Верховного Суду міститься у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 307/1451/15-ц (провадження № 14-177цс18), де ОСОБА_5 в останньому абзаці мотивувальної частини звернула увагу, що з набранням чинності ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» з 05 жовтня 2016 року категорія справ щодо оскарження постанов про стягнення виконавчого збору підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

З огляду на те, що ОСОБА_2 оскаржує постанову державного виконавця щодо стягнення виконавчого збору, то розгляд даної справи має відбуватися в порядку адміністративного судочинства, з урахуванням приписів ст.287 КАС України.

Отже дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених ст.255 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених ст.ст.19-22 цього Кодексу, є обовязковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За положеннями п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема з порушенням правил юрисдикції загальних судів, що є обовязковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 377, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задоволити частково.

Ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 19 квітня 2018 року скасувати, провадження у справі закрити.

Повідомити ОСОБА_2, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: