Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 320/4620/16-ц Головуючий у 1 інстанції Сметаніна А.В.
Номер провадження 22-ц/778/73/18 Суддя-доповідач Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

за участю секретаря Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова Марина Володимирівна про витребування майна із чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, який в процесі розгляду справи уточнював, до ОСОБА_4, Регіонального сервісного центру МВС в Запорізькій області, ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Саламатова М.В. про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В позові позивач зазначав, що 03 травня 2012 року позивач придбав у власність автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5, VIN-НОМЕР_6, об'єм двигуна 1498, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_1, підстава довідка-рахунок ДПІ 491579, зареєструвавши 08.05.2012 року право власності на вказаний автомобіль.

08 грудня 2012 року між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір оренди транспортного засобу № 121, відповідно до якого позивач, як власник автомобіля, передає його ОСОБА_7 у тимчасове користування для особистих цілей до 08 червня 2013 року.

З квітня 2013 року позивач втратив будь-який зв'язок з ОСОБА_7, останній не виходив на зв'язок з позивачем щодо предмета оренди, виконання зобов'язань та з інших питань. За таких обставин, позивач за допомогою засобів GPS - навігації, якими був обладнаний автомобіль, встановив місце його знаходження, а також встановив наявність на автомобілі НОМЕР_2 та іншого власника автомобіля, яким виявився ОСОБА_4

У зв'язку з чим, позивач звернувся до Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою про вчинений щодо нього злочин.

Відомості про правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України було внесено до ЄРДР за №0002355.

В ході досудового розслідування, яке триває на теперішній час було встановлено, що ОСОБА_7, з яким позивач уклав договір оренди свого автомобіля, у квітні 2013 року заклав автомобіль до автоломбарду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Юності, поблизу автодороги «Москва-Сімферополь» невстановленій особі ОСОБА_8, за що отримав 2000 доларів США. З автоломбарду вказаний автомобіль за підробленими документами, а саме довіреності з правом передоручення серії ВТЕ № 426733, нібито виданої позивачем на ім'я ОСОБА_5, на підставі підробленої посвідки на постійне місце проживання для іноземців та осіб без громадянства серії НОМЕР_7 на особу - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та за підробленою карткою фізичної особи - платника податків РНОКПП НОМЕР_3, було незаконно реалізовано у власність ОСОБА_5, а потім по довідці-рахунку ААВ 346590 від 27.04.2013 року, виданої ПП «Кокорітія» реалізовано у власність ОСОБА_4

Таким чином, довіреність начебто видана від імені позивача на ім'я ОСОБА_5 є нікчемною, оскільки позивач даної довіреності на право розпорядження автомобілем не надавав, ОСОБА_5 ніколи не бачив, до нотаріуса Саламатової М.В. не звертався, під час посвідчення даної довіреності у нотаріуса присутнім не був. Нікчемність даної довіреності об'єктивно підтверджується неправильно зазначеними в ній відомостями про серію та номер паспорта позивача, датою та місцем його народження, громадянством, РНОКПП, а також невідповідністю фотокартки із зовнішністю позивача, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи від 11.02.2015 року № 16.

05 вересня 2014 року позивач, дізнавшись, що його автомобіль незаконно відчужений іншій особі - відповідачу ОСОБА_4 на підставі підроблених документів та довіреності, подав заяву до нотаріуса про скасування вказаної довіреності на продаж належного йому автомобіля.

У зв'язку з тим, що належний позивачу автомобіль вибув з його володіння та користування незаконним шляхом та всупереч його волі, фактично укладений договір купівлі-продажу автомобіля між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вигляді довідки-рахунку ААВ 346590 від 27.04.2013 року є недійсним, тому спірний автомобіль підлягає витребуванню в добросовісного набувача - відповідача ОСОБА_4, відповідно до статті 388 ЦК України.

На підставі викладеного позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5, VIN-НОМЕР_6, об'єм двигуна 1498, колір сірий, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у вигляді довідки-рахунку ААВ 346590 від 27.04.2013 року, виданої ПП «Кокорітія», витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5, VIN-НОМЕР_6, об'єм двигуна 1498, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_4, зобов'язати Регіональний сервісний центр МВС в Запорізькій області скасувати державну реєстрацію права власності на автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5, VIN-НОМЕР_6, об'єм двигуна 1498, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_4, що посвідчується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_8 від 03.05.2013 року за ОСОБА_4 та здійснити державну реєстрацію права власності на автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5, VIN-НОМЕР_6, об'єм двигуна 1498, колір сірий за ОСОБА_3

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просять рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити та витребувати від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 автомобіль марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5, VIN-НОМЕР_6, об'єм двигуна 1498, колір сірий, державний номерний знак НОМЕР_4.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судової повістки ( а.с. 47-49т.3 ) до апеляційного суду не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули до апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про витребування майна із чужого незаконного володіння, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 за власнею волею передав автомобіль ОСОБА_7 на підставі договору оренди від 08.12.2012 року, останній в свою чергу під час дії договору оренди здав зазначений автомобіль в ломбард за що отримав кошти та не звертався до ломбарду за його поверненням, отже, спірний автомобіль вибув з володіння власника ОСОБА_3, а також ОСОБА_7 не поза їх волею, тому наявність у діях власника волі на передачу автомобіля та наявність у особи, якій він передав автомобіль волі на передачу цього автомобіля третім особам унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з 08 травня 2012 року власником автомобіля марки DAEWOO модель LANOZ TF69Y, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5, VIN-НОМЕР_6, об'єм двигуна 1498, колір сірий є позивач ОСОБА_3 (т.1, а.с.15).

Відповідно до копії договору оренди транспортного засобу, 08 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір оренди автомобіля марки DAEWOO LANOS TF69Y, колір сірий 2007 року випуску, шасі (кузова, рами) № НОМЕР_5, VIN-НОМЕР_6, реєстраційний номер НОМЕР_1. Згідно вказаного договору оренди, орендований автомобіль буде використовуватись орендарем в особистих цілях. Договір оренди було укладено на 6 місяців, строком по 8 червня 2013 року. Вказаний договір оренди було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.10-13).

Зазначений автомобіль разом з технічним паспортом на автомобіль та комплектом ключів, ОСОБА_3 передав ОСОБА_7, що підтверджується актом прийому - передачі автотранспортного засобу, згідно з договором № 121 від 08.12.2012 року (а.с.14).

Згідно вказаного договору оренди, орендований автомобіль буде використовуватись орендарем в особистих цілях. Договір оренди було укладено на 6 місяців, строком по 8 червня 2013 року. Вказаний договір оренди було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.10-13).

Відповідно до п. 6.1 договору оренди автомобіля орендар зобов'язується використовувати орендований автомобіль за його призначенням відповідно до п. 2 даного договору. Орендар несе матеріальну відповідальність за автомобіль в повному розмірі на строк оренди. Протягом строку найму Орендодавець забезпечує страхування автомобіля та обов'язкової цивільної відповідальності Орендаря, за винятком описаних випадків, що передбачають повну або часткову компенсацію Орендарем Орендодавцю збитків, завданих пошкодженням чи викраденням автомобіля. Орендар в будь -якому випадку повністю відшкодовує Орендодавцю збитки, пов'язані з викраденням, загибеллю або пошкодженням автомобіля, якщо внаслідок дій Орендаря Орендодавець втратив право отримати страхове відшкодування внаслідок настання зазначеного страхового випадку.

Відповідно до п. 6.2 договору Орендарю забороняється виїзд за межі України; передавання автомобіля в користування третім особам; залишення автомобіля з ключами в замку, що полегшує його викрадення, здійснення інших дій ( або бездіяльності), які можуть привести до пошкодження або викрадення автомобіля. ( а.с. 10-13 т. 1).

В ході досудового розслідування, яке триває на теперішній час було встановлено, що ОСОБА_7, з яким позивач уклав договір оренди свого автомобіля, у квітні 2013 року під час дії договору оренди автомобіля заклав автомобіль до автоломбарду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Юності, поблизу автодороги «Москва-Сімферополь» невстановленій особі ОСОБА_8, за що отримав 2000 доларів США.

Отже, в порушення п. 6.2 договору оренди автомобіля ОСОБА_7 передав спірний автомобіль третім особам, що свідчить про те, що автомобіль вибув з володіння ОСОБА_7 за його волею.

Згідно із загальним правилом статті 387 ЦК України власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

Частиною першою статті 388 ЦК України встановлено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав мано, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Аналогічні положення були викладені в Постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2233цс16 від 21.12.2016 року.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпне коло підстав, за яких власник зберігає право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Такою підставою є вибуття майна з володіння або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі та наявність у іншої особи, якій власник передав майно на передачу майна третій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Укладаючи з ОСОБА_7 договір оренди транспортного засобу та передаючи власний автомобіль у користування іншій особі, в діях позивача ОСОБА_3 була воля на передачу цього майна в користування іншій особі, яка зобов'язалась повернути це майно після закінчення строку, на який воно було передане, але не виконала цього обов'язку, відповідно до умов укладеного договору. В подальшому, ОСОБА_7, якому власник автомобіля ОСОБА_3 добровільно передав майно в володіння, також, з власної волі, тобто добровільно, передав спірний автомобіль в заставу до автоломбарду, за що отримав грошові кошти.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що оскільки в діях позивача ОСОБА_3 була воля на передачу автомобіля ОСОБА_7 а останній з власною волі, всупереч вимогам п. 6.2 договору оренди передав зазначений автомобіль третій особі, що унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги, які зводяться до того, що суд першої інстанції при розгляді спору порушив норми матеріального і процесуального права не заслуговують на увагу, оскільки розглядаючи спір, суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Докази та обставини, ні які посилається скаржник в своїй апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги є черговим повторенням викладених обставин, які зазначалися позивачем у позовній заяві та перевірені судом першої інстанції і не знайшли підтвердження.

Отже доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 березня 2017 рокуу цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06.08. 2018 р.

Головуючий Судді: