Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

місто Київ

справа № 292/262/15-ц

провадження № 61-4973ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (заявник),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2016 року у складі колегії суддів: Жигановської О. С., Зарицької Г. В., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»

(далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 16 465, 71 дол. США, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 363 271, 07 грн.

В обґрунтування позову зазначило, що між Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС - Комерцбанк»), правонаступником якого у досліджуваних правових відносинах є Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у сумі 17 200, 00 дол. США, який зобов'язувалася повернути в строк до 01 серпня 2032 року зі сплатою 12, 5 % річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02 серпня 2007 року між АКБ «ТАС - Комерцбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори поруки № 0501/0807/71-196-Р-1 та № 0501/0807/71-196-Р-2 відповідно, за умовами яких поручителі несуть солідарну відповідальність із позичальником.

ПАТ «Сведбанк» 25 травня 2012 року передало своє право вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 16 465, 71 дол. США, що згідно з курсом НБУ еквівалентно 363 271, 07 грн.

Як на правові підстави позову банк навів посилання на положення статей 526, 530, 536, 553, 554, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України.

Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не надав доказів невиконання відповідачем умов кредитного договору, натомість відповідач надав докази належної сплати кредитної заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Судом стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 363 271, 07 грн. Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 363 271, 07 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості, а висновки суду першої інстанції про те, що належне виконання позичальником умов кредитного договору підтверджується наявними у матеріалах справи квитанціями, є необґрунтованими, оскільки за період з 01 січня 2010 року до 31 серпня 2015 року позичальник зобов'язана була сплатити 12 104, 00 дол. США, проте сплатила суму меншу ніж 11 000, 00 дол. США.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводами касаційної скарги є те, що ОСОБА_3 не порушувала умов кредитного договору, оскільки протягом періоду з 2007 року до 2009 року нею надміру сплачено 2 662, 84 дол. США.

06 березня 2009 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору, яким без згоди поручителя ОСОБА_5 збільшено розмір ануїтентного платежу з 57, 00 дол. США до 178, 00 дол. США, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, тому відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука є такою, що припинилася. Апеляційний суд не звернув увагу на таку обставину та безпідставно стягнув суму кредитної заборгованості з поручителя.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 06 вересня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 02 серпня 2007 року між АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого у досліджуваних правовідносинах є ВАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0501/0807/71-196, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у сумі 17 200, 00 дол. США, який зобов'язалася повернути в строк до 01 серпня 2032 року разом зі сплатою 12, 5 % річних за користування кредитом відповідно до графіка погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 02 серпня 2007 року між АКБ «ТАС - Комерцбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договори поруки № 0501/0807/71-196-Р-1 та № 0501/0807/71-196-Р-2, відповідно, за умовами яких кожен поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником.

06 березня 2009 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до кредитного договору, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти у сумі 16 174, 00 дол. США. Відповідно до підпункту 3.1.1. договору про внесення змін № 1 до кредитного договору ОСОБА_3 повинна сплачувати щомісячно ануїтетний платіж в розмірі 178, 00 дол. США, тобто по 2 136, 00 дол. США щорічно, починаючи з 10 березня 2009 року.

25 травня 2012 року ПАТ «Сведбанк» передало своє право вимоги за кредитними договорами ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Внаслідок укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 25 травня 2012 року відбулася заміна кредитора, ПАТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора/стягувача за кредитним договором від 02 серпня 2007 року № 0501/0807/71-196 та за договорами поруки від 02 серпня 2007 року № 0501/0807/71-196-Р-1 та № 0501/0807/71-196-Р-2.

Апеляційним судом встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов зазначеного кредитного договору станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 16 465, 71 дол. США, що згідно з курсом НБУ складає 363 271, 07 грн.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За приписами частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що банк виконав умови кредитного договору, надав позичальнику кредит, проте ОСОБА_3 належним чином не виконувала свій обов'язок щодо повернення коштів, оскільки, зокрема у 2010 році нею у погашення заборгованості сплачено 1 671, 00 дол. США, замість необхідних 2 136, 00 дол. США.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника, викладені у касаційній скарзі про те, що ОСОБА_3 не порушувала умов кредитного договору, оскільки за період з 2007 року до 2009 року нею надмірно сплачено 2 662, 84 дол. США, у зв'язку з тим, що пред'явлена банком у позові сума заборгованості нарахована, починаючи з травня місяця 2012 року, та не стосується зазначеного періоду. У випадку здійснення позичальником переплати кредиту, надлишково сплачені кошти не враховуються автоматично в ануїтентний платіж наступного періоду, обов'язковість сплати фіксованого платежу має бути дотримана.

Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у

справі №6-1599цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого, з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України, під час вирішення справи про стягненнязаборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми.

При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Суд апеляційної інстанції, стягуючи кредитну заборгованість як з позичальника, так і поручителів, обставини припинення поруки за статтею 559 ЦК України не перевірив.

Апеляційний суд встановив, що 06 березня 2009 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін № 1 до кредитного договору, яким розмір ануїтентного платежу збільшено з 57, 00 дол. США до 178, 00 дол. США.

У пункті 11 договорів поруки від 02 серпня 2007 року № 0501/0807/71-196-Р-1 та № 0501/0807/71-196-Р-2 встановлено, що сторони не мають права в односторонньому порядку відмовитися від взятих на себе зобов'язань за цим договором або змінити його умови. Сторони домовились, що будь-які зміни до основного зобов'язання, крім змін, наслідком яких є збільшення обсягу відповідальності поручителя за цим договором, погоджуються між позичальником та банком самостійно без повідомлення поручителя про такі зміни.

Відповідно до пункту 13 договорів поруки усі зміни та доповнення до цих договорів дійсні у тому випадку, якщо вони оформлені письмово і підписані сторонами.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (частина перша статті 628 ЦК України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не із зміною будь-яких умов основного договору.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Згода поручителя може бути висловлена у будь-якій формі, зокрема письмового повідомлення, додаткової угоди тощо.

При цьому, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені статтею 207 ЦК України, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі). Головне, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

Коли в договорі поруки передбачена, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості між сторонами (банком і поручителем), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання

Апеляційним судом правильно встановлено, що договором про внесення змін № 1 до кредитного договору розмір ануїтентного платежу збільшено з 57, 00 дол. США до 178, 00 дол. США. Між банком та поручителями не було досягнуто домовленості про можливість збільшення обсягу відповідальності за основним зобов'язанням без їх згоди на це. Навпаки, у пунктах 11, 13 договорів поруки від 02 серпня 2007 року № 0501/0807/71-196-Р-1 та № 0501/0807/71-196-Р-2 містять застереження про обов'язковість письмової згоди поручителів на зміну основного зобов'язання, наслідком якого є збільшення обсягу їх відповідальності.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 письмової згоди на збільшення розміру ануїтентного платежу за кредитним договором не надавали.

Враховуючи те, що у зв'язку із збільшенням розміру ануїтентного платежу фактично збільшився обсяг відповідальності поручителів без їхньої на те згоди, то в силу приписів частини першої статті 559 ЦК України порука за договорами поруки № 0501/0807/71-196-Р-1 та № 0501/0807/71-196-Р-2 є такою, що припинилася, то Верховний Суд зробив висновок про відсутність підстав для стягнення з поручителів кредитної заборгованості.

Апеляційний суд на зазначені обставини уваги не звернув, положення частини першої статті 559 ЦК України не застосував.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові за безпідставністю, вимоги банку до поручителів на предмет припинення поруки також не перевірив, помилково вважав, що заборгованість за кредитним договором відсутня.

З огляду на викладене, рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення кредитної заборгованості з поручителів та рішення суду першої інстанції в частині визначення доводів та підстав відмови у стягненні кредитної заборгованості з поручителів боржника підлягають скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у позові до поручителів у зв'язку із припиненням поруки.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Скасувати рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2016 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2016 року в частині вирішення питання про стягнення кредитної заборгованості з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик