22-ц/775/478/2018(м)
266/4271/17

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„10 липня 2018 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 266/4271/17
Номер провадження 22-ц/775/478/2018(м)
Апеляційний суд Донецької області у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів:ОСОБА_1,ОСОБА_2
за участю секретаря: Сидельнікової А.В.
учасники справи :
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 травня 2018 року головуючого судді Д`яченко Д.О. із складанням повного тексту рішення 21 травня 2018 року по цивільній справі про вселення,-
У жовтні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що в 2010 році вона спільно з відповідачем придбала будинок у місті Маріуполі , садівниче товариство «Вертікаль» по вул. Східна, 16. В березні 2017 року відповідач вигнав її з вказаного будинку та забрав ключі від нього. Позивач не має змоги увійти у спірний будинок, оскільки відповідач чинить перешкоди, ключі від будинку не надає, двері не відчиняє. Просила вселити її у житловий будинок 16 по вулиці Східній СТ «Вертікаль» в місті Маріуполі.
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Вселено ОСОБА_3 у житловий будинок 16 по вулиці Східна, СТ «Вертікаль» у місті Маріуполі. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування доводів скарги зазначає, що судом при ухваленні рішення не прийнято до уваги пояснення свідків, не надано оцінки тій обставині, на яку посилався відповідач, що позивач не робила жодної спроби вселитися до будинку, який сама залишила в березні 2017 року, я її відвідини мали на меті або викрадання особистих речей, документів відповідача, що підтверджується копіями заяв відповідача у Приморський відділ поліції від 17 липня 2017 року, або з метою спровокувати скандал і звинуватити відповідача в насильстві. Також зазначає, що ніяких перешкод у вселенні до будинку позивачу не чинив. Позивач ніколи не зверталася до нього з проханням надати їй можливість користуватися будинком. Доказів примусового виселення ОСОБА_3 з будинку та доказів її намагання вселитися до спірного будинку до її звернення з позовом, позивачем суду не надано та судом не встановлено. Вважає, що судом порушено норми матеріального права, оскільки суд посилається не на ті норми матеріального права, які позивач просить застосувати при захисті нібито її порушених прав та чинним цивільним законодавством не передбачено такого матеріально-правового способу захисту права, як вселення. Розглянутий судом спір виникає з прав власності та житлових правовідносин. Проте позивач, звертаючись до суду з позовом про вселення, взагалі не посилається на норми житлового законодавства. Оскільки позивачем допущено невідповідність обраного нею способу захисту характеру порушеного права та заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, вважає, що в задоволенні позову повинно було відмовити.

Відзив ОСОБА_3 на апеляційну скаргу мотивований тим,що рішення суду є законним та обґрунтованим,постановленим у відповідності з вимогами норм процесуального та матеріального права. Всебічно та повно були з*ясовані обставини справи, суд зробив висновки та ухвалив рішення,яке відповідає вимогам закону. Суд чітко зазначив про порушення її прав,як члена сім*ї власника домоволодіння,яким вона має право користуватися у відповідності до норм закону. Вона є членом сім*ї власника ,шлюб між сторонами не розірвано,та до того ,як відповідач вигнав її з будинку у них був спільний бюджет,спільне сумісне ведення господарства,спільне придбання та благоустрою домоволодіння. Син ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1,у 2009 році потрапив в ДТП та з 2010 року був визнаний інвалідом дитинства. Вона здійснювала догляд за дитиною,так як за станом здоров*я син не міг самостійно пересуватися та потребував постійного догляду. Протягом 5 років доглядала сина ,відповідно довідки Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради, вона є опікуном та представником дитини. До грудня 2017 року вона отримувала допомогу на сина,та гроші витрачала на його харчування ,придбання лік,лікувальні процедури ,консультації лікарів,придбання речей. Через такі події вона не могла залишити сина та ходити по інстанціях для отримання правовстановчих документів на домоволодіння,тому спільно з відповідачем вирішили ,що свідоцтво на право власності на домоволодіння отримує саме він. З 01 липня 2014 року по березень 2017 року вона працювала в СК «Вертикаль» та мала можливість виконувати оплачувану роботу на дому , отримувала заробітну плату, яка входила до складу сімейного бюджету. У березні 2017 року відповідач побив її та вигнав з будинку,вона звернулася із заявою до поліції. Деякий час мешкала у знайомої ,а потім орендувала квартиру. В квітні місяці 2017 року відповідач з міста Лисичанськ привіз свою матір ОСОБА_6, яка стала мешкати у будинку,та також чинити їй перешкоди для вселення у будинок. Неодноразово вона намагалася вселитися до будинку,також з допомогою поліції,проте потім її виганяли. Син був наляканий ,на її прохання дати ключі від будинку, пояснював,що йому заборонив відповідач ,та якщо він надасть ключі ,то його буду сварити батько та бабуся. У будинку були змінені замки ,про що пояснював у судовому засіданні відповідач та його представник. 08 липня 2017 року при її спробі вселитися до будинку ,який був придбаний за спільні з відповідачем кошти,де мешкає їх син та находяться спільні з відповідачем речі,майно,предмети биту, її особисті речі,відповідач її побив,завдавши середньої тяжкості тілесні ушкодження. На теперішній час є кримінальне провадження за фактом її побиття чоловіком,яке розслідується Приморським відділом поліції за ст.122 ч.1 КК України. Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 12 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 про розірвання шлюбу був задоволений. Проте ,на теперішній час , заочне рішення нею оскаржено та позовній вимоги знаходяться на розгляді. Крім того,вона була змушена звернутися до Приморського районного суду міста Маріуполя з позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя. У судовому засіданні відповідач сам пояснював ,що перешкоджає її вселенню та користуванню будинком через неприязні стосунки. Просила рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги,підтримали доводи викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 № 2147-VIII, який набрав чинність 15 грудня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами , що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27 квітня 2001 року.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_1,який з 23 лютого 2010 року визнаний інвалідом дитинства .

ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок загальною площею 66,5 кв.м.,житловою площею 24,9 кв.м., розташований за адресою: м. Маріуполь, садівниче товариство «Вертікаль» вул. Східна, 16.

З жовтня - листопада 2016 року ОСОБА_4 зареєстровані за вказаною адресою.

Позивач ОСОБА_3 вселилася та проживала у спірному житловому будинку як член сім*ї власника будинку, відповідача по справі,за його згодою,будучи однією сім*єю.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11,ОСОБА_12 пояснювали суду про сварки та про побиття позивача чоловіком відповідачем у червні 2017 року, про вчинення перешкод з боку відповідача у користуванні домоволодінням.

Допитані свідки ОСОБА_13,ОСОБА_14, ОСОБА_15 в судовому засіданні показали ,що подружжя ОСОБА_3 придбали будинок, спільно робили ремонт,з весни 2017 року у родині почалися скандали, та з цього часу ОСОБА_3 у будинку не проживає.

Як встановлено судом, та не заперечувалось відповідачем, як в суді першої інстанції ,так і в суді апеляційної інстанції , відповідач перешкоджає користуванню та вселенню в спірний будинок ОСОБА_3 на грунті особових неприязних стосунків.

З ОСОБА_14 ЄРДР № 0000777 за ознаками складу кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст.122 КК України , Приморського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області вбачається ,що 08 липня 2017 року за адресою м.Маріуполь вулиця Східна,16 ОСОБА_4 спричинив тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості ОСОБА_3

Заяви ОСОБА_4 про дії ОСОБА_3 , щодо погрози вбивством , незаконного заволодіння важливими особистими документами 20 липня 2017 року зареєстровані в канцелярії Приморського ВП Центрального ВП ГУНП в Донецькій області за №№ 61оп,62оп та до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за № № 7785,7784 .

У судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 також підтвердив те,що після заміни замків на вхідній двері будинку , ключів позивачу не надавав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх обґрунтованості,оскільки відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним житловим будинком,з достовірністю встановлена заміна замків на вхідній двері будинку з липня 2017 року та відсутність доступу позивача до будинку , яким позивач має право на користування.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції ,оскільки він є законним і обґрунтованим.

Згідно ст. ст. 11, 16 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_16 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини».

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п.1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього.

Судом правильно встановлено ,що оскільки позивач у свій час на законних підставах, зі згоди власника, вселилася у спірний будинок як член сім'ї власника, зареєструвалася у встановлений законом порядок, вона набула право користування житловим приміщенням та має право на житло.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Право особи на звернення до суду за захистом, передбачено ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій , позивач, в силу ст. 12, 81 ЦПК України , був зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Такі обставини позивачем доведені. Доводи апеляційної скарги в цього приводу не є слушними.

Положеннями статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналогічне положення містяться і у ч. 1 ст. 405 ЦК України.

Наявність спору між сторонами, яка полягає у перешкоджанні відповідачем у проживанні позивачу у спірному будинку, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, у тому, що позивач зареєстрована у визначеному законом порядку у спірному будинку, та не може вселитися до нього у результаті перешкоджання цьому відповідачем, а тому вимоги щодо усунення перешкод у користуванні спірним житлом, та позовна вимога позивача про її вселення відповідають положенням закону, а порушене право користування житловим приміщенням - відновленню.

Припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє позивача права користування даним приміщенням, оскільки воно є зареєстрованим у визначеному законом порядку місцем її проживання. Належних та допустимих доказів підтверджуючих наявність у позивача іншого постійного житла суду надано не було.

Частиною 3 ст. 47 ОСОБА_16 України встановлено, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.ст. 269, 270, 310, 311 ЦК України право на місце проживання відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін,а частинами 1,5,6 ст. 81 ЦПК України встановлено,що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість постановленого судом рішення , апеляційна скарга не містить.

Незвернення позивача до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірним будинком не спростовує факту наявності перешкод у користуванні позивачу приміщенням,оскільки згідно з ч.1 ст.16 ЦК України звернення особи до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів є правом особи,а не обов*язком.

Суд критично оцінює доводи скарги стосовно того,що позивач добровільно залишила будинок ,не робила жодної спроби вселитися до будинку ,оскільки як вбачається з матеріалів справи ,позивачу чиняться перешкоди у користуванні будинком ,починаючи з березня 2017 року. Заміна відповідачем замків у спірному будинку без згоди позивача та ненадання їй ключів від будинку,свідчать про те,що позивачу чиняться перешкоди у користуванні житлом,а тому суд правильно встановив обставини справи , дійшов обґрунтованого висновку про порушення прав позивача щодо користування спірним житловим будинком.

Інші обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні , судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи ,викладені в апеляційній скарзі ,фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці,проте,відповідно до вимог ст.89 ЦПК України ,оцінка доказів є виключною компетенцією суду,переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена . Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи ,перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 липня 2018 року .

Судді: