Постанова

Іменем України

09 липня 2018 року

м. Київ

справа № 521/12041/16-ц

провадження № 61-3029св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси у складі суддів Мазун І. А. від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Черевка П. М., від 06 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що з 25 травня 2002 року сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому Управлінням реєстрації актів громадянського стану Республіки Молдова, як громадянами Республіки Молдова. До 2010 року вони мешкали разом у Республіці Молдові. З травня 2010 року він переїхав до України, а дружина залишилася проживати у Молдові. Подальше життя з відповідачкою не склалося, у зв'язку із втратою почуття любові та довіри. Проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не мають спільного бюджету, збереження сім'ї є неможливим та суперечить його інтересам.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_5, який зареєстровано 25 травня 2002 року відповідно до актового запису про укладення шлюбу НОМЕР_1 Тираспольським відділом реєстрації актів цивільного стану Республіки Молдова (далі - Тираспольський відділ РАЦС Республіки Молдова), та після розірвання шлюбу залишити йому прізвище ОСОБА_4.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вже є розірваним Тираспольським відділом РАЦС Республіки Молдова, а тому відсутні підстави для його розірвання.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки шлюб між сторонами розірваний у Республіці Молдова, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке є чинним.

У січні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили йому у розірванні шлюбу, оскільки він та відповідач є громадянами України, а тому шлюб має бути розірваний в Україні, а не в іноземній державі.

Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просила відхилити касаційну скаргу та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 25 травня 2002 року між громадянами Республіки Молдова ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим повторно 14 серпня 2008 року Управлінням РАГС Республіки Молдова, акт про укладення шлюбу зареєстровано за № 25.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого повторно 18 березня 2011 року відділом РАГС Аненій-Ной, 09 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано, місце реєстрації розірвання шлюбу: Тираспольський відділ РАГС, розірвання шлюбу зареєстроване в реєстрі актів цивільного стану за № 473 р.

Листом Вищої ради магістратури Суд Бендер від 25 травня 2015 року повідомлено, що згідно офіційної відповіді, отриманої від ЗАЦСа Аненій Ной 15 травня 2015 року підтверджено, що відповідно до реєстру суворого обліку свідоцтв про розірвання шлюбу, 18 березня 2011 року на ім'я ОСОБА_4, відповідно до наданої ним заяви від 02 березня 2011 року, видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Крім того, 08 лютого 2014 року в ЗАЦС м. Тирасполь було зареєстровано шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_5.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Відповідно до статті 9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України», статті 3 Закону України «Про міжнародне приватне право» чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовується у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, і якщо міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Згідно з пунктом перший статті 28 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної у м. Мінську 22 січня 1993 року, ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94ВР (Протокол до Конвенції підписано у м. Москва 28 березня 1997 року і ратифіковано Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98ВР) (далі - Конвенція), у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя в момент подачі заяви.

Пунктом 1 статті 29 Конвенції передбачено, що у справах про розірвання шлюбу у випадку, передбаченому пунктом 1 статті 28, компетентні установи Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо на момент подачі заяви подружжя проживає на території іншої Договірної Сторони, то компетентні також установи цієї Договірної Сторони.

Установивши, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як громадянами Республіки Молдова реєстрований у Республіці Молдова, на території якої сторони спільно проживали з часу укладення шлюбу до 2010 року та на території якої проживала ОСОБА_5 на час розірвання шлюбу у вересні 2010 року, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що у цьому разі правові наслідки шлюбу визначаються правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, тобто правом Республіки Молдова, враховуючи те, що ОСОБА_5 все ще має місце проживання у цій державі.

Отже, РАГС Республіки Молдова мав право розірвати шлюб між сторонами, як компетентний орган Республіки Молдова.

З огляду на це, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що шлюб між сторонами має бути розірваний за правом України та на її території.

Відповідно до статті 13 Конвенції документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших договірних сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з договірних сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших договірних сторін доказовою силою офіційних документів.

Відповідно до статті 15 Договору між Україною та Республікою Молдова про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах, який ратифіковано Законом України 10 листопада 1994 року та набув чинності 24 лютого 1995 року, документи, які підготував або засвідчив відповідний орган однієї з договірних сторін, скріплені гербовою печаткою і підписом уповноваженої особи, мають силу документа на території іншої договірної сторони без потреби будь-якого іншого засвідчення. Це стосується також копій і перекладів документів, які засвідчені відповідним органом. Документи, які на території однієї з договірних сторін визнаються офіційними, вважаються такими ж на території іншої договірної сторони.

Установивши, що шлюб між сторонами розірваний 09 вересня 2010 року Тираспольським відділом РАЦС Республіки Молдова, що підтверджується відповідним свідоцтвом, яке є чинним та в силу положень Конвенції та договору між Україною та Молдовою має силу документа на території України, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

При цьому судом правильно зазначено, що позивач був обізнаний про розірвання шлюбу, оскільки 18 березня 2011 року отримав копію свідоцтва, не оскаржував вказане рішення та не вчиняв дій щодо визнання зазначеного свідоцтва недійсним.

Інші доводи та обставини, на які посилається ОСОБА_4, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта