Справа № 336/2605/18
Пр. № 4-с/336/42/2018
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за скаргою ОСОБА_1 В,ячеслава Григоровича на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

Боржник у виконавчому провадженні ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

В заяві зазначив, що в провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 52128639 про стягнення з ОСОБА_1 В,ячеслава Григоровича на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованості у сумі 9465681 грн. 18 коп. Під час здійснення вказаного провадження старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 описав рухоме майно боржника, а саме: автомобіль «Acura MDX», державний номер НОМЕР_1, а 28 березня 2018 року вказана посадова особа державної виконавчої служби винесла постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження. В обґрунтування приписів цієї постанови виконавець зробив розрахунок, який включає вартість зберігання описаного майна в сумі 38585 грн. і вартість проведення експертної оцінки в сумі 5000 грн. Цей розрахунок є необєктивним, зокрема, тому що вартість оцінки проведено за високою ціною, що значно перевищує середню по Україні вартість надання таких послуг, тому вона не відповідає вимогам розумності і справедливості. Що стосується такої складової виконавчих витрат, як вартість зберігання майна, державним виконавцем до передачі майна стороннім особам не зясовано, чи є можливість такого зберігання у власника майна, якому всупереч вимог ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» транспорт для зберігання не пропонувався. Внаслідок зазначених дій виконавця збільшилася заборгованість сторони виконавчого провадження, якої можна було б уникнути. У звязку з викладеним просить визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 від 28.03.2018 року про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Оскільки боржник скористався правом на оскарження цього рішення вищестоящій посадовій особі державної виконавчої служби, проте листом начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 05.05.2018 року його було проінформовано про залишення скарги без задоволення, і він одразу звернувся до суду з цією скаргою, просить про визнання поважною причини пропуску строку і поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду зі скаргою на дії виконавця.

В судовому засіданні представник заявника підтримав вимоги скарги. Просить про її задоволення.

Посадова особа відділу виконавчої служби, чиї дії оскаржуються, проти задоволення скарги заперечує, посилаючись на те, що виконавчі дії в цьому провадженні він вчиняв виключно на підставі та у спосіб, встановлені Основним Законом України, Законом України «Про виконавче провадження». Вартість витрат виконавчого провадження ґрунтується на відомостях, які надані субєктом оціночної діяльності, що здійснював в цьому виконавчому провадженні оцінку нерухомого майна належного боржникові нежитлового приміщення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Нижньодніпровська, 4, а також зберігачем транспортного засобу. Що стосується непередання автомобіля власнику, для цієї мети було обрано третю особу виключно в інтересах забезпечення виконання судового рішення і виконавчого провадження, оскільки протягом існування виконавчого провадження боржник приховував вказане майно, що зумовило оголошення його розшуку на підставі постанови від 28.09.2016 року, а транспортний засіб було затримано співробітниками ДПС лише на виконання цієї постанови за межами м. Запоріжжя, в Полтавській області. Оскільки його дії у виконавчому провадженні ґрунтуються на законі, просить про відмову в задоволенні скарги.

Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані ними фактичні дані, суд знаходить скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з наступних міркувань.

Судом встановлено, що в провадженні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебуває виконавче провадження № 52128639 про стягнення з ОСОБА_1 В,ячеслава Григоровича на користь публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованості у сумі 9465681 грн. 18 коп. Під час здійснення вказаного провадження старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 описав рухоме майно боржника, а саме: автомобіль «Acura MDX», державний номер НОМЕР_1. Постановою державного виконавця від 28.09.2018 року оголошений розшук транспортного засобу, який затриманий 5 жовтня 2016 року співробітниками стаціонарного поста ДПС № 3 ГУНП в Полтавській області. На підставі постанови державного виконавця від 26.10.2016 року зберігачем транспортного засобу було визначено ОСОБА_3 через наявність у останнього умов для зберігання описаного майна на спеціалізованому майданчику за адресою: м. Запоріжжя, вул. Виборзька, 8. В межах вказаного провадження старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 виніс постанову від 02.02.2018 року про опис та арешт майна боржника, яким є нежитлове приміщення за адресою: м. Запоріжжя, вул. Нижньодніпровська, 4, а також залучив до участі у виконавчому провадженні для оцінки нерухомого майна субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання, який 23 березня 2018 року виготовив звіт про оцінку нерухомого майна.

Відповідно до ст. 448 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця може бути поновлено судом.

Вирішуючи вимоги скарги про поновлення пропущеного строку, суд враховує те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем оскаржуваної постанови, яка, за поясненнями особи, чиї дії оскаржуються, була направлена йому у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» простою поштовою кореспонденцією.

Крім того, позивач, який не є фахівцем в галузі права, в особі свого представника скористався правом на позасудове врегулювання питання про оскарження дій виконавця, звернувшись до вищестоящої посадової особи державної виконавчої служби зі скаргою, розгляд якої увінчався залишенням її без задоволення, втіленим в листі начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 05.05.2018 року, і вже 15 травня 2018 року подав до суду цю скаргу, тому суд, керуючись гарантованим Основним Законом України правом особи на доступ до правосуддя, вважає за можливе визнати поважною причину пропуску строку і поновити його.

Згідно із ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу (ст. 5 Закону України „Про виконавче провадження).

Процедура судового контролю за виконанням судових рішень внормована Розділом УП ЦПК України, саме в русло оскарження дій виконавця спрямовує заявник свої вимоги.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є зясування, чи діяв державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, а також, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Підставою для задоволення скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця за змістом ст. 451 ЦПК України є сукупність таких складових як встановлена судом неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця і порушення права сторони виконавчого провадження такими рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Обовязки виконавців визначені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобовязаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, розвязуючи цю скаргу, суд повинен перш за все встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті державним виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.

Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» внормовано, що види і розмір витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

До витрат виконавчого провадження відносяться, зокрема, вартість з послуг по зберіганню арештованого автомобіля, розмір яких визначається зберігачем.

Вирішуючи скаргу в цій частині на користь посадової особи, чиї дії оскаржуються, суд доходить висновку, що розмір цієї складової виконавчих витрат ґрунтується на умовах договору, які є обовязковими для виконання.

Що стосується тверджень про безпідставне усунення боржника від зберігання рухомого майна, суд при оцінці дій виконавця крізь призму їхньої відповідності закону, не лише не вбачає в них ознак протиправної поведінки, а, навпаки, переконаний, що доручення зберігання цього майна сторонній особі оптимальним образом відповідає завданням ефективності і дієвості виконавчого провадження як апогея судового захисту прав особи в інтересах забезпечення виконання судового рішення.

Таке переконання суду ґрунтується на встановлених судом обставинах про те, що транспортний засіб приховувався боржником, що зумовило оголошення його розшуку і затримку уповноваженими особами в іншому населеному пункті.

Статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обовязок державного виконавця для проведення оцінки нерухомого майна залучити субєкта оціночної діяльності - субєкта господарювання.

Як встановлено судом, державним виконавцем дотримано вказаний обовязок і до участі у виконавчому провадженні залучено субєкт оціночної діяльності.

Вартість проведеної оцінки майна визначається виключно субєктом оціночної діяльності, оспорюванню державним виконавцем, а також учасниками виконавчого провадження не підлягає, тому суд не вбачає порушень законності з боку державного виконавця, який в своїй діяльності є неупередженим і підпорядковується закону, і при врахуванні до витрат виконавчого провадження вартості проведення оцінки нерухомого майна в зазначеній сумі.

Як випливає із змісту ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги, а відповідно до ч. 2 цієї статті у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає неправомірними рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки законом встановлений спосіб поновлення права особи шляхом визнання дій виконавця неправомірними, не вбачаючи діях виконавця при здійсненні виконавчого провадження ознак неправомірного посягання на права заявника, суд не вбачає підстав для задоволення скарги в цій частині.

Виходячи з викладеного, керуючись ст. ст. 383-387, 293, 294 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 В,ячеслава Григоровича на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_2 задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 В,ячеславу Григоровичу строк звернення до суду зі скаргою на дії виконавця.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом пятнадцяти днів з дня складання повної ухвали.

Суддя О.В. Щаслива