Постанова

Іменем України

25 липня 2018 року

м. Київ

справа № 761/4283/16-ц

провадження № 61-32969св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позов мотивовано тим, що 25 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_5 було укладено договір позики у вигляді боргової розписки, відповідно до якого відповідач отримала від неї у борг грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, що на час передачі коштів складало 336 750 грн. Оскільки в позасудовому порядку відповідач проігнорувала її вимогу від 08 грудня 2015 року про повернення коштів, яку остання отримала 10 грудня 2015 року, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики у сумі 381 725,66 грн, 109 646,44 грн - проценти за договором на рівні облікової ставки НБУ та 970 грн - витрати, пов'язані з розглядом справи.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом, який обґрунтувала тим, що ОСОБА_4 є її знайомою, яка мала на меті отримати у власність ресторан «ІНФОРМАЦІЯ_1». Вона запропонувала ОСОБА_4 придбати повністю все обладнання, і залишити працювати в закладі всіх працівників. До оформлення передбачених законом документів, ОСОБА_4 передала їй грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, а вона в свою чергу склала розписку. Після цього були передані грошові кошти в присутності двох свідків, і вона повідомила персонал закладу, що керівником і власником закладу є ОСОБА_4 У подальшому ОСОБА_4 звернулась до неї з вимогою про повернення коштів, при цьому ухиляється, як від укладання договору купівлі-продажу, так і від повернення обладнання.

За таких обставин ОСОБА_5 просила визнати договір позики, який було укладено 25 квітня 2015 року між нею та ОСОБА_4 удаваним правочином; визнати, що 25 квітня 2015 року між ними був укладений договір купівлі-продажу обладнання для ресторану, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Татарська, 27/4, за 15 000 доларів США, що еквівалентно 381 725,66 грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_5 об'єднано в одне провадження з позовом ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2017 року у складі судді Волошина В. О. у задоволенні позову ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач за первісним позовом не надала доказів того, що вказана розписка є саме договором позики, а позивач за зустрічним позовом не надала доказів укладення між сторонами договору купівлі-продажу обладнання для закладу харчування, зокрема не конкретизовано, яке саме обладнання, його вартість, не надано акт прийому-передачі цього обладнання.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року з урахуванням ухвали цього суду про виправлення описки від 08 листопада 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4, скасовано рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 23 березня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 та ухвалено в цій частині нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг за договором позики від 25 квітня 2015 року у сумі 15 000 доларів США, що на момент подання позову еквівалентно 381 725,66 грн, проценти у сумі 109 646,44 грн, витрати, пов'язані з розглядом справи у сумі 970 грн та 7 016,33 грн судового збору.

В іншій частині судове рішення не оскаржувалося.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що спірна розписка містить умови отримання грошових коштів, дату її складення, підпис відповідача, а також інших осіб, що підтверджує як факт укладення сторонами саме договору позики, так і факт отримання ОСОБА_5 коштів від ОСОБА_4

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач за первісним позовом не надала доказів того, що вказана розписка є саме договором позики, оскільки вона не містить істотних умов такого договору. Крім того, апеляційний суд безпідставно взяв до уваги розрахунок процентів за вказаною розпискою, який здійснено у розмірі подвійної облікової ставки НБУ в порушення вимог частини першої статті 1048 ЦК України. Між сторонами було фактично укладено договір купівлі-продажу обладнання для ресторану.

Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 не оскаржуються, тому, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, не переглядаються касаційним судом в цій частині.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, в якому посилається на необґрунтованість доводів касаційної скарги та законність оскаржуваного судового рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 червня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди установили, що 25 квітня 2015 року ОСОБА_5 було складено розписку, в якій вона зазначила про отримання в позичку від ОСОБА_4 коштів в розмірі 15 тисяч доларів США, що станом на день укладення розписки становить 336 750 грн, в присутності свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Зазначена розписка містить дату складання - 25 квітня 2015 року, підпис ОСОБА_5, а також наступні записи: «Передачу коштів засвідчую ОСОБА_6, передачу коштів засвідчую ОСОБА_7» і підписи цих осіб.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За правилом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки, суди мають з'ясувати справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 1967цс15.

Із змісту розписки, укладеної між сторонами, вбачається, що ОСОБА_5 отримала грошові кошти від ОСОБА_4 в позичку, а не позику.

Статтею 827 ЦК України визначено, що за договором позички одна сторона (позичкодавець) безоплатно передає або зобов'язується передати другій стороні (користувачеві) річ для користування протягом встановленого строку. Користування річчю вважається безоплатним, якщо сторони прямо домовилися про це або якщо це випливає із суті відносин між ними. До договору позички застосовуються положення глави 58 цього Кодексу.

Статтею 836 ЦК України передбачено, що якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків.

Суттєвими є відмінності між договором позички і зовнішньо схожим на нього договором позики, а саме: право власності на річ у разі надання її у позичку зберігається за її власником (позичкодавцем), тоді як за договором позики річ переходить у власність позичальника; предметом договору позички є річ, визначена індивідуальними ознаками, а предметом договору позики - річ, яка визначена родовими ознаками, та грошові кошти; за договором позички, користувач зобов'язаний повернути ту саму річ, яку отримав у користування, а за договором позики повертається річ того ж роду та якості (у випадку позики грошей - така ж сума грошових коштів); договір позички може бути реальним або консенсуальним, тоді як договір позики може бути лише реальним; до договору позички можуть застосовуватися норми, що регулюють найм (оренду), а до договору позики застосування цих норм не допускається; договір позички завжди є безвідплатним, а договір позики може бути як відплатним, так і безвідплатним.

Таким чином, із буквального значення слів, вжитих сторонами у розписці від 25 квітня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_5 узяла грошові кошти у ОСОБА_4 в позичку. При цьому справжня воля ОСОБА_5, за її словами, при вчиненні цього правочину була спрямована на продаж обладнання для ресторану, натомість ОСОБА_4 вважала, що дала грошові кошти в позику (борг) ОСОБА_5 з умовою їх повернення.

Відповідно до частин першої та другої статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Отже, сторони тлумачать зміст розписки по-різному, до суду з вимогою про тлумачення його змісту не звертались, тому висновок апеляційного суду про те, що позивач в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року довела, що між сторонами виникли боргові зобов'язання на підставі договору позики, є передчасним.

Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв'язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов'язок суду.

Суд апеляційної інстанції у порушення статей 12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин; не перевірив усіх доводів сторін за й не надав належної правової оцінки поданим ним доказам, дійшовши передчасного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом повністю не встановлено, а тому судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно в силу статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 24 травня 2017 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 скасувати.

Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта