Коростишівський районний суд Житомирської області
Справа № 280/1322/17
Провадження № 2/280/148/18
РІШЕННЯ

Іменем України

09 липня 2018 року м.Коростишів

Коростишівський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Щербаченко І. В.,

за участю секретаря судового засідання Грабовської О. О., Ганнущенко Г. М.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

До суду звернулася позивач з вказаним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль «Кіа Rio», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2. В обґрунтування позову вказує, що з 16.09.2006 до 06.06.2017 перебувала у шлюбі з відповідачем, ОСОБА_3 У період шлюбу за договором купівлі-продажу за її особисті кошти нею було придбано вищевказаний автомобіль. Батькам позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також позивачу та її сестрі ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_1. Позивач вказує, що у подальшому вказану квартиру було відчужено за договором купівлі-продажу за кошти у сумі 260700грн., що еквівалентно 33000 доларів США. Після продажу вказаної квартири у позивачу у жовтні 2010 року були наявні кошти у розмірі, що еквівалентно 10000 доларів США, за які було вирішено 21.10.2010 придбати вказаний автомобіль. Позивач вказує, що оскільки на той час не мала посвідчення водія, автомобіль було вирішено оформити на колишнього чоловіка, однак після отримання посвідчення водія лише вона користувалася автомобілем, після розірвання шлюбу вона продовжувала користуватися автомобілем. 20.09.2017 відповідач забрав у позивача ключі від автомобіля та почав користуватися ним особисто, хоча свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходилося у позивача. Позивач також вказала, що відповідач повідомив їй про свої наміри його відчужити. Оскільки позивач придбала автомобіль «Кіа Rio» хоч і у період шлюбу, але за її особисті кошти, як стверджує позивач, він не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності, а є її особистою приватною власністю.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач у судовому засіданні пояснила, що посвідчення водія отримала через три роки після придбання автомобіля. Представник позивача у судовому засіданні також пояснила, що автомобіль був придбаний виключно за кошти позивача, а тому він не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності.

Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що він працював, відкладав гроші, батьки не надавали гроші від продажу квартири, оскільки добудовували будинок, з 2008 року проживали окремо у будинку, який подарував його батько. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивач, як і відповідач, не працювали у період перед придбанням автомобіля, коштів, отриманих позивачем від відчуження нерухомого майна, не вистачило б на придбання автомобіля, тобто позивач не може підтвердити, що спірний автомобіль був придбаний виключно за її особисті кошти.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_7., ОСОБА_6 показали, що від продажу квартири отримала 33000 доларів США, які було поділено на три частини - ОСОБА_5. та ОСОБА_7. - 11000 доларів США, позивачу та ОСОБА_6 також по 11000 доларів США, позивач на час придбання автомобіля проживала разом з відповідачем, на кошти від продажу квартири позивач придбала автомобіль.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 29.09.2017 заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено, накладено арешт на автомобіль «Kia Rio", легковий седан - В, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, колір - синій, рік випуску - 2010, який зареєстрований за ОСОБА_3.

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 07.05.2018 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення доказів.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового провадження, показання свідків, дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Згідно пункту 9 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (надалі ЦПК України).

Судом встановлено, що з вересня 2006 року по червень 2017 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с.5/.

Положеннями статті 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Закон (ч. 3 ст. 368 ЦК України) зазначає, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий же ж висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 (справа №6-843цс17).

При вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю слід з'ясувати як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання.

Як на підставу своїх вимог позивач посилається на положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, а саме: особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Між ТОВ «Фалькон-Авто» та ОСОБА_3 було укладено договір №214135-F00087 купівлі-продажу автомобіля 18.10.2010, а саме: автомобіля «Kia Rio», кузов НОМЕР_2, вартістю 99200,00грн. /а.с.80-89/.

Позивач стверджує, що вказаний автомобіль було придбано за її особисті кошти, отримані від відчуження нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1. Позивач вказує, що квартира була продана за 33000 доларів США, з яких вона отримала третину, та посилається на укладений попередній договір від 13.09.2010, у якому зазначена вартість квартири 260700грн., що еквівалентно 33000 доларів США.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08.10.2010 ОСОБА_5, ОСОБА_7., ОСОБА_6. та ОСОБА_1 продали ОСОБА_12 вищевказану квартиру за 124035грн. /а.с.43-44/.

Отриманої частини позивачем доходу від відчуження нерухомого майна вочевидь не є достатнім для придбання автомобіля.

Суд не приймає як допустимий доказ вищевказаний попередній договір, оскільки відчуження нерухомого майна відбулося на підставі договору купівлі-продажу від 08.10.2010, а попередній договір є лише засобом для спрямування відносин між сторонами для подальшого укладення основного договору, предметом попереднього договору є обов'язок сторін вчинити дію, тобто укласти основний.

Суд також критично ставиться до показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7. та ОСОБА_6 щодо коштів отриманих від продажу квартири, оскільки відповідно до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Натомість, позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів про джерела доходів, що є достатнім для придбання нею автомобіля. Тому, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Оскільки рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57, 60, 63 СК України, ст. ст. 10, 12, 13, 78, 81, 141, 259, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання - АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3) до ОСОБА_3 (місце проживання - АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_4) про визнання майна особистою приватною власністю.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя І. В. Щербаченко

Повне рішення складено "16" липня 2018 року.