РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

10 липня 2018 року Хмельницький міськрайонний суд

Хмельницької області

в складі: головуючого судді Чевилюк З.А.,

при секретарі Перун А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу№ 686/11341/18 за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією Російської Федерації проти України . В обґрунтування позову позивач вказувала, що вона є уродженкою селища Сімейкине Краснодонського району Луганської області. Була зареєстрована та проживала разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою Луганська область, м.Краснодон, селище Краснодон, вул..Лермонтова 32, що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. Негативні наслідки збройної агресії Російської Федерації проти України, тимчасова окупація, та повсюдні прояви насильства на тимчасово окупованій території України, порушення прав людини, призвели до неможливості проживання позивача та її сина за адресою реєстрації. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.12.2017 року у справі №686/21461/17, встановлено факт вимушеного переселення ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 у березні 2015 року з окупованої території Луганської області.

Посилаючись на норми Цивільного кодексу України, практику Європейського суду рішення ЄСПЛ у справі Лоізіду проти Турецької ОСОБА_3, Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, позивач ставить питання про відшкодування моральної шкоди у розмірі по 35000 євро, що в еквіваленті складає 1073 510,27 грн. щодо неї та її сина як відшкодування завданих збитків.

В судовому засіданні представник заявника заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в ній. ОСОБА_1 в свою чергу заяву підтримала та просила її задоволити.

Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи про що свідчать зворотні повідомлення. При відсутності заперечень з боку позивачів по справі, уповноваженого представника, суд вважає за можливе заочно розглянути справу та винести заочне рішення. Наслідки заочного розгляду розяснені та зрозумілі.

Заслухавши пояснення позивача, що діє самостійно та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 та представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає часткову задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 та її малолітній син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 є громадянами України, які народилися в Луганській області, що підтверджується відомостями паспорту громадянина України та свідоцтвом про народження.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14 грудня 2017 року у справі №686/21461/17 встановлено факт вимушеного переселення у березні 2015 року ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 з окупованої території Луганської області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області.

За правилом ст.82 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, суд, виходячи з встановленого рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14.12.20017 року у справі №686/21461/17 юридичного факту, робить висновок, що безпосереднім суб'єктом, внаслідок дій якого позивачамм завдано шкоди, є Російська Федерація.

Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб'єкти публічного права.

Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і місто Краснодон, селище Краснодон, Луганської області.

Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна позивач та її малолітній син вимушені були покинути місце проживання селище Краснодон. Позбавлені у праві на безпечне існування. Селище внаслідок окупації було перетворено в непридатне для життя пересіченої людини. Призупинено поставку продовольства в магазини, оскільки систематично відбувалося розграбування вантажівок з товарами. В результаті полиці в торгівельних точках спорожніли, а ціни на різні категорії товарів стрімко зросли. Банкомати призупинили своє функціонування, фінансові установи зачинялися, селище часто залишалось без водопостачання-подача води здійснювалась короткочасно вранці та ввечері, відчувались проблеми з медичним обслуговуванням та спостерігався гострий дефіцит медикаментів.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. За ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної ОСОБА_3 Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною ОСОБА_3 Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні роз'яснення містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (справи «Мала проти України»; «Серявін та інші проти України»; «Проніна проти України», «Суомінен проти Фінляндії»).

Що стосується розрахунку компенсації за завдану позивачам моральної шкоди то суд виходить з такого.

Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію.

Як встановлено рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 14.12.2017 року порушено низку конституційних прав заявника, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, IY Женевську конвенцію 1949 року про захист цивільного населення від збройного конфлікту, розділом ІІ Конституції України. В рішенні не конкретизований перелік порушених прав та в чому вони полягають для конкретного громадянина України ОСОБА_1 та її малолітнього сина.

Позивач обґрунтувала завдану моральну шкоду душевними переживаннями, перебуванням у пригніченому стані, неможливістю повернутись до рідного міста, за яким безмежно сумує;порушенням її права на безпеку існування.

Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької ОСОБА_3 (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька ОСОБА_3 зобов'язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами.

В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами.

В той же час, суд вважає за необхідне зауважити про визначений порядок переміщення на тимчасово окуповану територію-Луганську область селище Краснодон, відповідно до Закону України Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях та в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачами та представником не доведено відмову у доступі до їх власності, що залишалась на тимчасово окупованій території в Луганській області, як і не доведена неможливість зворотнього переміщення.

Проте, враховуючи вік малолітньої дитини, особу позивача ОСОБА_1, умови перебування на території Луганської області, проблеми з забезпеченням продовольством, медикаментами, водопостачання, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, практику ЄСПЛ,суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно неї в розмірі по 10 000 євро в еквіваленті по офіційному курсу НБУ на дату винесенням судом рішення для кожного з позивачів по справі та складає. 309458,35 грн.(еквівалент 10 000 євро за курсом НБУ 3094,5835 грн. за 100 євро).

Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме ОСОБА_3 Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров'я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина

Керуючись ст..3 Конституції України, ст. ст.16,23, 1167ЦК України, статтями 10, 11,12,81,83,137,141, 259,280-281,353 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити частково.

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 309458,35 грн.(еквівалент 10 000 євро за курсом НБУ 3094,5835 грн. за 100 євро).

Стягнути з Російської Федерації на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 309458,35 грн.(еквівалент 10 000 євро за курсом НБУ 3094,5835 грн. за 100 євро).

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Хмельницького апеляційного суду, через суд першої інстанції, шляхом подачі в 30 денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги . Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 12 липня 2018 року.

Суддя: З.А.Чевилюк