Справа № 188/460/18
Провадження № 2/188/292/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі :

головуючого судді Полубан М.П.

при секретарі Гречко В.С.

з участю представників -

- позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2

- відповідача ОСОБА_3

розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання договору оренди землі недійсним , ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з даної заявою та зазначає , що вона має у власності земельну ділянку , кадастровий номер - :02:001:0053 , яка розташована на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області. Дана земельна ділянка перебуває у користуванні ОСОБА_5 на підставі договору оренди землі , зареєстрованого у Петропавлівській районні філії Дніпропетровського центру ДЗК 23.12.2010 р.

Позивач стверджує, що вказаний договір вона не укладала з відповідачем, а підпис орендодавця на ньому не являється її. Дана обставина і є основним доказом недійсності договору оренди земельної ділянки, кадастровий номер - :02:001:0053.

Також зазначила, що на титульній сторінці договору оренди відсутня дата його укладення. Підпис, який значиться у графі "Орендодавець", на її думку, є підписом її колишнього чоловіка - ОСОБА_6, так як в усному порядку цього не спростували як сам ОСОБА_6, так і орендар, а підпис колишнього чоловіка у паспорті є майже ідентичним із тим, що було поставлено під час правочину.

За вказаним фактом позивач звернулася до правоохоронних органів, у зв?язку з чим проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000556 від 27.08.2016.

Постановою слідчого СВ Петропавлівського ВП ОСОБА_7 від 27.08.2016 вказане провадження закрито. Однак, рішенням слідчого було встановленні важливі, для вирішення цього спору, факти. Так, з?ясовано, що допитані як свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що підпис на договорі поставлений чоловіком, начебто з дозволу власниці ділянки, тобто з дозволу позивача.

Договір оренди земельної ділянки було укладено 2008 році між позивачем та відповідачем (кадастровий номер - :02:001:0053), з того часу він користувався наданою земельною ділянкою. Обидва екземпляри договору залишились у ОСОБА_5 Позивач виїхала до Італії і їй невідомо чи реєстрував відповідач договір у реєстрі.

У 2015 році позивачу стало відомо від її доньки ОСОБА_1, що ОСОБА_5 користується її земельної ділянкою на підставі іншого правочинного акту, зареєстрованого у 2010 році та підписаного не позивачем, а її колишнім чоловіком.

28.09.2015 р., на прохання позивача, Управлінням Держземагенства у Петропавлівському районі їй було надано засвідчену копію договору , право оренди за яким і внесено до бази Державного земельного кадастру. Цей правочин зареєстрований у ДЗК в 2010 році та має підпис, який не являється підписом позивача. Саме це і стало причиною порушення прав позивача, так як відповідач використовує належну позивачу ділянку проти її волі.

Зважаючи на вищевикладене, позивач просить суд:

1. Визнати недійсним договір оренди землі, укладений від імені ОСОБА_4 з ОСОБА_5, зареєстрований у Петропавлівській районній філії Дніпропетровського регіонального центру ДЗК 23.12.2010 за № 83.

2. Судові витрати покласти на відповідача.

У судовому засіданні представники позивача позов підтримали у повному обсязі . Дали пояснення щодо фактичних обставин справи і дані пояснення є аналогічними до вищезазначеного . Просять позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав . На обгрунтування своєї позиції надав свій відзив на позов , в якому зазначає , що спірний договір оренди земельної ділянки укладено у 2008 р. строком на 10 років. і дану обставину визнає позивач. На сьогоднішній день договір достроково не розірвано та судом не визнано недійсним. Право оренди землі згідно вказаного договору оренди землі 20.02.2018 р. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно ( запис про інше речове право від 20.02.2018 р. запис № 25113118 ).

Починаючи з 2016 р. позивач прийняла рішення , що буде самостійно обробляти свою земельну ділянку незалежно від укладення нею договору оренди землі . Доказом вказаної обставини є абзац 4 Постанови про закриття кримінального провадження від 05.10.2016 р. та лист представника позивача до відповідача від 14.12.2016 р.

Саме намір самостійно обробляти земельну ділянку всупереч існуючому та зареєстрованому договору оренди землі і став фактичною причиною звернення позивачки до суду.

З метою повернення їй земельної ділянки позивачка протиправно уклала договір оренди землі , б/н від 30.11.2016 р. з її донькою - ОСОБА_1 , на підставі якого було здійснено подвійну державну реєстрацію права оренди ( об"єктом оренди згідно з яким є земельна ділянка кадастровий номер - :02:001:0053 ) , про що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень , індексний номер 32667737 від 01.12.2016 р. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про інше право 1776504.

Позивач змушений був звертатися зі скаргою на дії державного реєстратора речових прав до МЮУ ( копія скарги додається ) . На підставі скарги позивача , МЮУ видано наказ від 29.12.2017 р. № 4373/5 , яким рішення про державну реєстрацію подвійного права скасовано.

Як вбачається з матеріалів справи , а саме з абз.9 позовної заяви , позивачка підтвердила , що нею у 2008 р. було укладено з відповідачем договір оренди землі , ооб"єктом оренди якого є вищезазначена земельна ділянка і з того часу відповідач використовує цю земельну ділянку на правах оренди . Вказаний договір оренди землі підписаний сторонами та зареєстрований у встановленому законом порядку . Умови вказаного договору на даний час виконуються сторонами у повному обсязі , що підтвердила на попередньому судовому засіданні представник позивача .

Просить суд в позові відмовити.

У ході подальшого судового розгляду справи по суті представник відповідача звернувся до суду з письмовою заявою про застосування строку позовної давності.

Зазначає, що у судовому засіданні 31.05.2018 р. під час допиту свідка ОСОБА_6 , останнім було повідомлено про те , що він особисто повідомив позивачку у телефонному режимі у 2009 році про те , що ним фактично було підписано спірний договір оренди землі.

Таким чином , про порушення свого права позивач дізналася у 2009 р. , тобто за 9 років перед зверненням до суду з позовом по даній справі , а не у 2015 р. після вивчення її донькою - ОСОБА_1 спірного договору оренди землі ( як про це заявляє позивачка у позовні заяві .Отже , позивачкою пропущено строк позовної давності на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору оренди землі , що є підставою для відмови у позові .

Просить суд застосувати строк позовної давності до позовної вимоги по цивільній справі № 188/460/18 про визнання недійсним договору оренди землі , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який зареєстровано у Державному реєстрі земель 23.12.2010 р. за № 1283 .

Допитаний за заявою позивача свідок ОСОБА_6 пояснив суду, що позивач ОСОБА_4 є його колишньою дружиною . На праві приватної власності у дружини є земельна ділянка , яку вона здала в оренду підприємцю ОСОБА_5 Спочатку даний договір між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був підписаний у 2008 р. , строком на 10 років. Але , з невідомих йому причин оригінал договору ОСОБА_5 був втрачений , а тому він звернувся до нього для того , щоб підписати його та офіційно зареєструвати . На той час вони з дружиною офіційно шлюб не розірвали , а дружина на момент звернення виїхала за кордон на заробітки в Італію. В зв"язку зі збігом таких обставин , він змушений був підписати договір , так як зрозумів , що в гіршому випадку донька ОСОБА_1 ( представник позивача ) не буде отримувати орендну плату та понесене певні матеріальні збитки. Даний договір ним підписано у 2009 р. , точної дати він не пам"ятає. Про даний факт він повідомив ОСОБА_4 під час телефонної розмови з нею . Свідок стверджує , що дана розмова відбулася у 2009 році і позивач ніяких претензій з цього приводу йому не заявляла. Також свідок зазначив , що з часу підписання договору оренди орендну плату весь час отримувала донька , ОСОБА_1 і ніяких претензій щодо розміру такої плати та несвоєчасної оплати нікому не заявляла .

Вивчивши матеріали справи та вислухавши сторони, суд вирішив, що позов не підлягає задоволенню.

Судом встановлено , що згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка за кадастровим номером - :02:001:0053 , яка розташована на території Миколаївської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області , площею 7.0500 га. Документ , що посвідчує дане право є Державний акт від 14.06.2005 р. 056609 .

У 2008 році між сторонами був укладений Договір оренди землі . Дану обставину сторони визнають та не оспорюють. В своїй позовній заяві позивач зазначає , що з часу підписання орендар використовує цю ділянку і при підписанні договору обидва його екземпляри лишилися у ОСОБА_5 , тобто у відповідача по справі .

Актом приймання-передачі земельної ділянки № 53 складеним в присутності орендодавця ОСОБА_4 та орендарем п/п ОСОБА_5 підтверджується той факт , що орендодавець передає , а орендар приймає в оренду земельну ділянку в розмірі 7.050 га … Земельна ділянка у необробленому стані. Спірні питання при передачі земельної ділянки відсутні .

Тобто даним документом підтверджується факт передачі орендодавцем і прийняття орендарем в тимчасове користування земельної ділянки за умовами укладеного між ними договору оренди.

Вищезазначені обставини сторонами визнаються та не оспорюються .

Також матеріалами справи встановлено , що у 2015 році позивач дізналася від доньки ОСОБА_1 про те , що ОСОБА_5 користується її земельною ділянкою не на підставі договору , підписаного нею з відповідачем у 2008 р. , а на підставі іншого правочину , зареєстрованому у 2010 р. та підписаного не нею , а колишнім чоловіком , тобто ОСОБА_6

Постановою слідчого СВ Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області від 05.10.2016 р. зазначається , що 27.08.2016 р. до Петропавлівського ВП звернулася гр. ОСОБА_4 та повідомила про те , що в договорі оренди землі укладеного від імені ОСОБА_4 з ФОП ОСОБА_5 № 283 від 23.12.2010 р. … невідома особа поставила свій підпис від імені ОСОБА_4

В ході досудового розслідування встановлено , що допитаний як свідок ОСОБА_5 підтвердив той факт , що у 2008 р. він уклав договір оренди землі з ОСОБА_4 , а оскільки вона виїхала на роботу до Італії , тому підпис в договорі поставив її чоловік ОСОБА_6 з її дозволу .Орендну плату одержувала їхня донька ОСОБА_1 Про дану обставину ОСОБА_4 була обізнана.

Також в даному документі зазначається , що свідок ОСОБА_6 підтвердив той факт , що він особисто поставив підпис у договорі оренди з дозволу його на той час дружини .

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки), орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) визначено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов»язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов»язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до положень ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення договору оренди земельної ділянки) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Факт підписання спірного договору у 2008 році сторони не оспорюють та визнають .

Разом із тим цивільні права та обов"язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладення договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2015 року у справі № 6-162цс13.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову суд приймає до уваги наступне .

По- перше , щодо підпису договору іншою особою .

Позивач , звертаючись до суду з позовом про недійсність договору посилається на ту обставину , що вона не підписувала даний договір і дана обставина є безумовною умовою для визнання договору недійсним .

Суд не погоджується з даною позицією позивача .

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Прийнявши рішення про відмову у позові в цій частині суд бере до уваги вищезазначені вимоги закону про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а в судовому засіданні не було встановлено, чи дійсно є порушеним право позивача відсутність у договорі оренди її підпису та визначених у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотних умов, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

Адже , судом встановлено , що позивачем не доведено зв'язку між не підписанням договору та порушенням його законних прав як власника земельної ділянки і в чому саме воно полягає .

Також судом встановлено , що орендна плата позивачем від орендаря отримувалася своєчасно та в повному розмірі і у позивача не було жодних претензій до відповідача, в тому числі, і щодо неналежного виконання умов договору, чим підтверджується його внутрішня воля про згоду на користування його земельною ділянкою відповідачем та фактичні дії позивача свідчать про прийняття ним умов договору і погодження з ними, у зв'язку з чим відсутні законні підстави для визнання недійсним цього договору.

Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові Судової палата у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі №6-111цс14, які згідно ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Щодо застосування позовної давності на яку наголошує представник відповідача.

Дане питання було поставлене на розгляд за вищезазначеною заявою представника відповідача.

Представники позивача не погоджуються з даною заявою посилаючи на ту обставину , що у 2009 році позивач не мала реальної можливості підтримувати з-за кордону телефонний зв"язок з своїм чоловіком , так як ні вона , ні її чоловік не мали у користуванні мобільних телефонів , а отже свідок не міг повідомити позивача про ту обставину , що він підписав власноручно спірний договір оренди землі.

За таких обставин , представники позивача вважають , що строк позовної давності не пропущено. Також представники стверджують , що позивач не знала та не могла знати про вищезазначену обставину.

Суд також не погоджується з такою позицією представників позивача.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Твердження представників позивача , що строк звернення до суду ними , оскільки позивач не знали і не могли дізнатися про порушення її прав раніше, є безпідставними та такими, що не ґрунтується на встановлених судами обставинах справи.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України 2004 року, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов'язку знати про стан своїх майнових прав, суд дійшов висновку про пропуск строку позовної давності і відсутність поважних причин для поновлення цього строку.

На підставі зазначеного , керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 81-82, 141 , 258 , 259 , 263-268 ЦПК України , ст. 256,257,267 ЦК України , ЗУ " Про оренду землі ", суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 , в особі ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про визнання договору оренди землі недійсним - залишити без задоволення.

Судові витрати залишити за позивачем.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 24.07.2018 року.

Суддя ОСОБА_8