Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 442/1252/16-ц

провадження № 61-7552св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепля МарянаЮріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» на рішення Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., від 30 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Чагарі» (далі - ТОВ «Чагарі») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Тепля М.Ю., про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, згідно з умовами якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купив у ОСОБА_4 нежитлове приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1, яке належало останній на праві приватної власності згідно з рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року.

Позивач зазначав, що оспорюваним договором порушені права ТОВ «Чагарі», оскільки торгові приміщення по АДРЕСА_1 будувались на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді ТОВ «Чагарі», яке і здійснювало будівництво спірного нежитлового приміщення, а тому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2017 року позов ТОВ «Чагарі» задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, укладений 04 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись статтями 215, 216 ЦК України, та враховуючи обставини, встановлені рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року, яке є преюдиційним (частина третя статті 61 ЦПК України 2004 року), виходив із того, що оспорюваним договором порушені права ТОВ «Чагарі», яке хоч і не було стороною оспорюваного договору, має право звернутись до суду з позовом про визнання цього договору недійсним.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ТОВ «Чагарі» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять даних про те, що позивач був власником спірного нерухомого майна, що відчужене за оспорюваним договором, оскільки вказане нерухоме майно є самочинним будівництвом. При цьому позивач не є ні власником, ні користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний об'єкт, оскільки земельна ділянка перебуває у комунальній власності та за договором оренди землі передана в оренду обслуговуючому кооперативу «Єдність разом».

Крім того, позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки, позивач не був стороною оспорюваного договору, а тому належним способом захисту порушеного права є витребування спірного майна від добросовісного набувача у порядку передбаченому пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, а не визнання недійсним договору купівлі-продажу.

У листопаді 2017 року ТОВ «Чагарі» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норм матеріального права, а саме статті 387, 388 ЦК України та дійшов помилкового висновку про те, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушеного права. Вказував на те, що оспорюваним договором порушено права та інтереси ТОВ «Чагарі» і хоча позивач не був стороною договору, має право пред'являти вимогу про визнання такого договору недійсним.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подала відзиви на касаційну скаргу, в яких просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення апеляційного суду, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами установлено, що 04 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, згідно з умовами якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 купив нежитлове приміщення, що розташоване по АДРЕСА_1, яке належало продавцю на праві приватної власності згідно з рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2013 року, яке скасовано рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року.

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Чагарі», посилаючись на статті 215, 216 ЦК України, просило визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами, посилаючись на те, що саме йому належить право на спірне нежитлове приміщення.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Отже, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вказаним правочином.

Твердження ТОВ «Чагарі» про те, що вказаним правочином порушено його права, є безпідставним, з огляду на таке.

Об'єктом оспорюваного договору купівлі-продажу є нежитлове приміщення, що розташовано по АДРЕСА_1, право власності на яке виникло у продавця ОСОБА_4 на підставі судового рішення, яке згодом було скасовано.

До визнання за ОСОБА_4 права власності на спірне нерухоме майно, право власності на нього не було зареєстровано за жодною із сторін.

За приписами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Таким чином, для того, щоб новостворене майно стало об'єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація.

Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна) (частина третя статті 331 ЦК).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Згідно з частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як встановлено рішенням Апеляційного суду Львівської області від 11 листопада 2014 року у справі про визнання права власності на самочинне будівництво, ТОВ «Чагарі» надавалась земельна ділянка для будівництва та обслуговування ринку по АДРЕСА_1, на якій ТОВ «Чагарі» самочинно та за відсутності дозвільних документів на орендованій земельній ділянці збудовано об'єкти ринку, зокрема спірне нежитлове приміщення.

Установивши, що ТОВ «Чагарі» не набуло право власності на спірне нерухоме майно, оскільки позивач здійснив самовільне будівництво спірного об'єкта нерухомості, у цій справі суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правих підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного об'єкта нерухомості, оскільки ТОВ «Чагарі» не є власником майна, яке є предметом оспорюваного договору, а тому його право власності на вказаний об'єкт нерухомості не порушено.

Разом із тим, установивши, що ТОВ «Чагарі» не набуло право власності на спірне нерухоме майно, суд апеляційної інстанції не звернув уваги не те, що положення статей 387, 388 ЦК України не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки вказаними статтями передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння, а ТОВ «Чагарі» не набуло у передбаченому законом порядку право власності на спірне нерухоме майно.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року посилання на положення статей 387, 388 ЦК України, задовольнивши в цій частині касаційну скаргу позивача.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне посилання на положення статей 387, 388 ЦК України, оскаржуване рішення підлягає зміні, із виключенням з мотивувальної частини судового рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Чагарі» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року змінити, виключивши з мотивувальної частини судового рішення посилання на положення статей 387, 388 ЦК України.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта