Постанова

Іменем України

04 липня 2018 року

м. Київ

справа №2-1628/07

провадження № 61-24882св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - Маріупольська міська рада,

третя особа - Маріупольське бюро технічної інвентаризації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Приватного підприємства «Маріупольський Консалтінг Центр» на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26 жовтня 2007 року у складі судді Чебанова О. О., ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Кочегарової Л. М., Попової С. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2007 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Маріупольської міської ради, третя особа - Маріупольське бюро технічної інвентаризації про виділ у натурі частки майна і визнання права власності.

В обґрунтування позову зазначали, що їм на підставі свідоцтва про право власності від 12 липня 2007 року належить у рівних частках 25/100 нежилого приміщення, розташованого по АДРЕСА_1

За взаємною згодою позивачі звернулися до Маріупольського бюро технічної інвентаризації про розподіл вказаного нежилого приміщення, однак у зв'язку з відмовою у вчиненні такого розподілу, вони звернулися з відповідними вимогами до суду.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2007 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Виділено в натурі частку нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, належного ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, згідно із свідоцтвом про право власності від 12 липня 2007 року, серії НОМЕР_1, в одне ціле нерухоме майно. Визнано право власності на одне ціле нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, відповідно по 1/3 частки кожному власникові - ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Задовольняючи позов, суд першої інстанції з посиланням на статті 356, 357, 358, 364 ЦК України та пункти 1.2., 2.1. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за №774/14041, встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності від 12 липня 2007 року серії НОМЕР_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на праві приватної власності належить у рівних частках 25/100 нежилого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, тобто позивачі є власниками 25/100 частини вказаного нежилого приміщення, з визначенням рівних часток кожного їх власників по 25/300.

Не погоджуючись з цим рішенням Приватне підприємство «Маріупольський Консалтінг Центр» (далі - ПП «Маріупольський Консалтінг Центр») відповідно до статті 292 ЦПК України 2004 року, як особа, що не брала участі у справі, звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в позові ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не звернув уваги, що до участі у справі залучені не всі співвласники нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, не встановив, чи не порушує такий виділ майна права інших співвласників.

Розглядаючи справу,суд не переконався, чи можливий взагалі такий виділ майна, що запропонований позивачами, адже у справі відсутній висновок судового експерта чи іншого спеціаліста в галузі будівництва щодо технічної можливості такого виділу, відповідно до будівельних норм.

Суд не врахував, що нежила будівля містить у собі приміщення загального користування - сходи, вестибюль, які повинні залишатися у спільній частковій власності. Однак суд не залишив ці приміщення у спільній частковій власності.

Після набрання рішенням суду законної сили та реєстрації права власності позивачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08 листопада 2007 року передали у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_3 належні їм 2/3 частки вказаного нежилого приміщення: 1/6 частки - ОСОБА_3 та 5/6 частки ОСОБА_6

21 листопада 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Донгорбанк» (далі - ЗАТ «Донгорбанк») та ОСОБА_6 і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір №26/1, відповідно до якого іпотекодавці передали іпотекодержателю в іпотеку нежиле приміщення - частку основної будівлі літ. А-2, а саме: частину першого поверху, та приміщення №1 (кімнати 2,3,4,5,6,7,8,9,10), частину вестибюля площею 6,6 кв.м, частину сходів першого поверху площею 8,3 кв.м, частину сходів другого поверху площею 8,5 кв.м, розташованої у АДРЕСА_1, загальною площею 244,3 кв.м.

Частина приміщень загального користування передана в іпотеку без згоди інших співвласників майна, що порушує права підприємства та інших співвласників приміщень.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26 жовтня 2007 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Маріупольської міської ради, третя особа: Маріупольське бюро технічної інвентаризації про виділ у натурі частки майна та визнання права власності.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що відомостей про те, які права або охоронювані законом інтереси ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» порушено оскаржуваним судовим рішенням, предметом якого було виділення в натурі частки нежилого приміщення, належного ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 згідно із свідоцтвом про право власності від 12 липня 2007 року, серії НОМЕР_2, в одне ціле нерухоме майно та визнання права власності на одне ціле нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, відповідно по 1/3 частки кожному власнику -ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5, під час розгляду справи апеляційним судом не встановлено.

Апеляційний суд дійшов висновку, що право власності позивачів на частку нежилого приміщення не оспорюється,перешкод у користуванні нежилого приміщення іншим співвласникам не чинилось,протягом тривалого часу питань щодо загального користування частин приміщень вестибюлю та сходів у співвласників не виникало. Оскаржуване рішення не встановлює, не змінює обов'язків ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» та не припиняє для нього правовідносин у сфері права власності, оскільки ініціатором позову останнє не є.

У січні 2017 року ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

19 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

15 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

22 червня 2018 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачі звертаються з позовом до Маріупольської міської ради, яка не є співвласником приміщення, і відповідно не є належним відповідачем у справі. До участі в справі не залучені інші співвласники нежитлової будівлі.

Позивачі не довели існування спору про виділ часток між співвласниками, а суд не перевірив чи існує спір, адже в судовому порядку вирішуються спірні питання.

Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що знаходиться у спільній частковій власності, однак законом передбачена процедура та форма такого виділу. Враховуючи положення частини першої статті 367 ЦК України та частини третьої статті 358 ЦК України, співвласники повинні оформлювати виділ у натурі своєї частки шляхом укладення відповідного договору про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна, і такий договір підлягає нотаріальному посвідченню.

Порушення прав ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» полягає в тому, що підприємство на час розгляду справи є співвласником нежилої будівлі, частка підприємства складала 23/100. У справі відсутній висновок щодо технічної можливості виділу в натурі, що запропонований позивачам.

Задовольняючи позов, суд, виділивши частку позивачам у натурі, виділив в одне ціле нерухоме майно і приміщення загального користування.

Ухвалою Верховного Суду від 04 липня 2018 року касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Маріупольської міської ради, третя особа - Маріупольське бюро технічної інвентаризації про виділ у натурі частки майна та визнання права власності, за касаційною скаргою ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» в частині оскарження рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 26 жовтня 2007 року закрито.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» частково.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у жовтні 2007 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Маріупольської міської ради, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до рішення Маріупольської міської ради від 18 червня 2007 року №172/10 КП «Маріупольське БТІ» дозволено видати правовстановлюючі документи -свідоцтво про право власності на нежиле приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, а саме: на 25/100 будівлі літ. А-2 з першого поверху приміщення № 1 (кімнат 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10), частину вестибюля 1-площею 6,6 кв.м, частину сходів І - площею 8,3 кв.м, частину сходів другого поверху І-площею 8,5 кв.м, всього загальною площею 244,3 кв.м, урівних частках на ім'я позивачів.

Реєстрація права власності на нерухоме майно проведена 12 липня 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності нежилої будівлі по АДРЕСА_1, загальна площа 967,5 кв.м; з першого поверху будівлі літ. А-2 частина приміщення №1 (кімнати 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10), частина вестибюлю 1-площа 6,6 кв.м, частина сходів першого поверху I- площа 8,3 кв.м, частина сходів другого поверху I - площа 8,5 кв.м, що складає 25/100 частки будівлі літ. А-2 - загальна площа 244,3 кв.м, нежила будівля, А-2, 967,5 кв.м, відповідно якого частка кожного співвласника - 25/300.

За спільною згодою співвласники нежилого приміщення - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися із заявою в Маріупольське БТІ про поділ вказаного нежилого приміщення та виділ часток у натурі із об'єкта нерухомого майна. Проте позивачам було відмовлено, у зв'язку з тим, що вказане питання може бути вирішено тільки в судовому порядку. Просили провести виділ унатурі частки із майна, що єв спільній власності, що належить позивачам на підставі свідоцтва про право власності від 12 липня 2007 року в одне ціле нерухоме майно.Зобов'язати Маріупольське БТІ видати правовстановлюючі документи як на одне ціле нежиле приміщення по АДРЕСА_1 по 1/3 частцікожному із позивачів - співвласників.

Як з'ясовано судом апеляційної інстанції, ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» не брало участі в розгляді справи питання щодо йогоправ та обов'язків судом не вирішувалося.

Апеляційним судом такожвстановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2007 року у справі за позовом ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виділення нежилого приміщення позовні вимоги підприємства задоволено.

Виділено в натурі частини нежилого приміщення із спільної часткової власності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що належить ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12 липня 2007 року, серії НОМЕР_3.

Припинено право спільної часткової власності на ім'я ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» на 23/100 нежилого приміщення, розташованого за зазначеною адресою, що включає наступні приміщення з першого поверху будівлі літ. А-2:частина приміщення №1 кімнату 11 площею 1,1 кв.м, кімнату 12 площею 1,4 кв.м, кімнату 13 площею 7,4 кв.м, кімнату 14 площею 11,1 кв.м, кімнату 15 площею 11,0 кв.м, кімнату 16 площею 8,7 кв.м, кімнату 17 площею 15,5 кв.м, кімнату 18 площею 2,7 кв.м, кімнату 19 площею 7,7 кв.м, кімнату 20 площею 133,4 кв.м, а всього 200 кв.м.

Визнано право власності ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» як на одне ціле нежиле приміщення, розташоване за адресою АДРЕСА_1, що включає такі приміщення з першого поверху будівлі літ. А-2:частина приміщення №1 кімнату 11 площею 1,1 кв.м, кімнату 12 площею 1,4 кв.м, кімнату 13 площею 7,4 кв.м, кімнату 14 площею 11,1 кв.м, кімнату 15 площею 11,0 кв.м, кімнату 16 площею 8,7 кв.м, кімнату 17 площею 15,5 кв.м, кімнату 18 площею 2,7 кв.м, кімнату 19 площею 7,7 кв.м, кімнату 20 площею 133,4 кв.м, а всього 200 кв.м.

Зобов'язано Маріупольське БТІ видати свідоцтво на право власності на ім'я ПП «Маріупольський Консалтінг Центр», як на одне ціле нежиле приміщення.

Зобов'язано Маріупольське БТІ залишити за ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» право власності на частину нежилого приміщення, а саме частину вестибюлю 1 площею 6,0 кв.м, сходів 1 поверху площею 7,7 кв.м і сходів другого поверху площею 7,8 кв.м, які залишаються в спільній частковій власності, що складає 31/100 від спільної часткової власності, та видати свідоцтво на право власності на ім'я приватного підприємства на вказану вище власність (а.с. 53-55).

Реєстрація права власності підприємства на вищевказане нерухоме майно, як на одне ціле нежиле приміщення та 31/100 частину нежилого приміщення проведена 05 лютого 2008 року, що підтверджується свідоцтвом про право власності (а.с. 56-57, 63).

Верховний Суд бере до уваги, що у рішенні Приморського районного суду м. Маріуполя від 17 грудня 2007 року зазначено, що частина нежилого приміщення залишається у загальній пайовій власності, а саме: частина вестибюля 1 площею 6,0 кв.м, частина драбин першого поверху площею 7,7 кв.м, частина драбин другого поверху площею 7,8 кв.м, які неможливо виділити із загальної пайової власності. Частина вестибюля 1 площею 6,0 кв.м, драбин 1 поверху площею 7,7 кв.м і драбин другого поверху площею 7,8 кв.м залишаються в загальній пайовій власності, що складає 23/100 від загальної пайової власності.

Зазначеній обставині апеляційний суд належної оцінки не надав, а виходив з того, що право власності на частку нежилого приміщення не оспорюється, перешкод іншим співвласникам не чинилося, тривалий час питань щодо загального користування частин приміщень вестибюлю та сходин не виникало.

Постановляючи ухвалу про закриття апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що не зазначення в рішенні суду першої інстанції про залишення частини приміщень загального користування у спільній частковій власності не є беззаперечним доказом завдання шкоди підприємству, що виражається у несприятливих для нього наслідках.

З такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

Звертаючи до суду з апеляційною скаргою, ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» посилалося на те, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі не звернув увагу, що до участі у справі залучені не усі співвласники нежилої будівлі, не встановив, чи порушує такий виділ майна їхні права, не переконався чи можливо провести такий виділ без проведення відповідної судової експертизи. Суд не врахував, що нежила будівля містить приміщення загального користування, які повинні залишатися у спільній частковій власності.

Із матеріалів справи вбачається, що позивачам і ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» належать частки одного і того ж вестибюлю і одних і тих самих сходин. Отже, позивачі і ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» є співвласниками вказаних части нерухомого майна.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб'єктів на один об'єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаної статті випливає, що право кожного із співвласників пов'язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Із зазначених вище норм ЦК України випливає, що кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці в праві спільної часткової власності.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, щовисновки і мотиви апеляційного суду про закриття провадження у справі за апеляційною скаргою ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» зроблені без урахування норм матеріального права (статей 356, 358 ЦК України), такі висновки суду апеляційної інстанції не можуть бути підставою для закриття провадження у справі, оскільки ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» є співвласником частини нерухомого майна, яке належить на праві спільної часткової власності і не виділено в натурі, що підтверджується матеріалами справи.

У пункті 31 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, щоб бути якісним, судове рішення повинно сприйматися сторонами та суспільством у цілому як таке, що стало результатом коректного застосування юридичних правил, справедливого процесу та правильної оцінки фактів, а також як таке, що може бути ефективно реалізованим. Лише в такому випадку сторони будуть переконані, що їхню справу було розглянуто й вирішено справедливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК Українипідставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно дочастини третьої статті 411 ЦПК України.

Оскільки встановлення обставин справи, перевірка їх доказами та оцінка доказів не належить до компетенції суду касаційної інстанції, апеляційний судмає належним чином перевірити доводи апеляційної скарги ПП «Маріупольський Консалтінг Центр» та надати у своєму рішенні мотивовані відповіді на доводи апеляційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Маріупольський Консалтінг Центр» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г. І. Усик