Постанова

Іменем України

11 липня 2018 року

м. Київ

справа № 513/1083/15-ц

провадження № 61-14059св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Державне підприємство «Саратське лісове господарство»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Сидоренко І. П., Погорєлової С. О., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Державного підприємства «Саратське лісове господарство» (далі - ДП «Саратське лісове господарство») про стягнення допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, індексації ненарахованої та невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 20 жовтня 2009 року вона працювала у ДП «Саратське лісове господарство» на посаді бухгалтера центральної садиби. Наказом від 07 листопада 2012 року № 314-К ДП «Саратське лісове господарство» звільнена з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників). Перед звільненням їй надано щорічну відпустку з 26 липня по 30 серпня 2012 рік за період роботи з 20 жовтня 2011 року по 19 жовтня 2012 року за відпрацьований робочий рік тривалістю 35 календарних днів. Проте відповідач порушив положення колективного договору, укладеного між керівництвом ДП «Саратське лісове господарство» і первинною профспілковою організацією, їй не виплачено допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, у розмірі одного посадового окладу. Вказану допомогу ДП «Саратське лісове господарство» відповідно до статті 115 КЗпП України повинно виплатити їй не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, тобто не пізніше 22 липня 2012 року. При звільненні з роботи вона зверталася до директора ДП «Саратське лісове господарство» із проханням виплатити допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, виплата якої передбачена колективним договором, але матеріальна допомога їй виплачена не була. 28 липня 2015 року на її звернення до ДП «Саратське лісове господарство» вона отримала відповідь про відмову виплатити допомогу на оздоровлення у зв'язку з тим, що на момент надання їй щорічної відпустки та на момент звільнення її із займаної посади, підстав для надання цієї допомоги не було через ненадання нею письмової заяви про виплату цієї допомоги.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просила стягнути з ДП «Саратське лісове господарство» на її користь допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за період роботи з 20 жовтня 2011 року по 19 жовтня 2012 року у розмірі одного посадового окладу бухгалтера центральної садиби, після утримання податків та обов'язкових платежів у розмірі 1 938,70 грн, індексацію невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, яку ДП «Саратське лісове господарство» повинен був виплатити їй не пізніше 22 липня 2012 року, у зв'язку з порушенням термінів її виплати - 1 607,18 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку з 08 листопада 2012 року по 22 квітня 2016 року, у зв'язку з порушенням строку розрахунку при звільненні, у розмірі 106 736,37 грн.

Відповідач позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, оскільки матеріальна допомога на оздоровлення передбачена колективним договором, укладеним між керівництвом підприємства та первинною профспілковою організацією. Така допомога відноситься до заохочувальних виплат та виплачується всім працівникам ДП «Саратське лісове господарство», виходячи з фінансових можливостей. У липні 2012 року при наданні ОСОБА_3 щорічної відпустки, вона не подала письмову заяву на ім'я директора підприємства про виплату такої допомоги. 07 листопада 2012 року її звільнено із займаної посади бухгалтера. При звільненні матеріальна допомога на оздоровлення їй не була виплачена, оскільки вона також не подала письмової заяви.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ДП «Саратське лісове господарство» на користь ОСОБА_3 допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі 1 938,70 грн, індексацію заробітної плати у розмірі 1 607,18 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 106 736,37 грн. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу ні при наданні чергової щорічної відпустки, ні при звільненні з роботи, матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі одного посадового окладу, виплата якої передбачена пунктом 8.5 колективного договору, виплачена не була, а тому вимоги ОСОБА_3 є законними та обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ДП «Саратське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку змінено шляхом зменшення стягнутого середнього заробітку за час затримки розрахунку з 106 736,37 грн до 4 000,00 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання судових витрат.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення, виходив із того, що середній заробіток за час затримки розрахунку, стягнутий судом першої інстанції, має бути зменшено до 4 000,00 грн, оскільки позивач звернулася до суду більше ніж через рік після звільнення, а тому відповідно до положень статті 117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач без поважних причин тривалий час не зверталася до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2016 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016 року, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказує на те, що спір про розмір належних їй при звільненні сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, вирішений повністю на її користь. Суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення, посилався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, як на таку, що відповідно до статті 360-7 є обов'язковою, при цьому не врахувавши, що цією статтею передбачено обов'язковість лише рішень Верховного Суду України. Суд не врахував, що право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 30 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 20 жовтня 2009 року по 07 листопада 2012 року працювала на посаді бухгалтера центральної садиби у ДП «Саратське лісове господарство».

Згідно з копією наказу від 23 липня 2012 року № 44-К, позивачу 26 липня 2012 року надано щорічну чергову відпустку тривалістю 35 календарних днів, за період роботи з 20 жовтня 2011 року по 19 жовтня 2012 року.

Відповідно до Колективного договору, укладеного між директором ДП «Саратське лісове господарство» та головою Саратської первинної організації профспілки працівників лісового господарства, зареєстрованого Саратською районною державною адміністрацією 16 березня 2012 року, реєстраційний № 265, пунктом 8.5 розділу VІІІ передбачено: працівникам підприємства при виході у чергову щорічну відпустку виплачувати матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі до одного посадового окладу (місячної тарифної ставки) виходячи з фінансових можливостей.

Наказом від 07 листопада 2012 року № 314-К ОСОБА_3 звільнена із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників. Виплачено вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку.

Листом від 27 липня 2015 року директор ДП «Саратське лісове господарство» повідомив ОСОБА_3 про те, що при наданні їй щорічної відпустки 23 липня 2012 року матеріальна допомога на оздоровлення не була виплачена у зв'язку з тим, що нею не подано та не зареєстровано заяву на виплату цієї допомоги, що і є підставою для її надання. Крім того, відповідно до пункту 8.5 колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення виплачується виходячи з фінансових можливостей підприємства. На момент надання щорічної відпустки та на момент звільнення із займаної посади, підстав для надання цієї допомоги не було.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, стягуючи з ДП «Саратське лісове господарство» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку, виходив із того, що відповідач, порушуючи вимоги закону та колективного договору, не виплатив позивачу матеріальну допомогу на оздоровлення ні при наданні відпустки, ні при звільненні позивача.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці»у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходив з того, що необхідно при стягненні середнього заробітку враховувати співмірність та істотність його розміру.

Проте такий висновок суду є передчасним з огляду на таке.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП Українивідшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП Українистягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді цієї справи, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на відсутність підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позов ОСОБА_3 в частині стягнення допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки задоволено в повному обсязі.

Враховуючи зазначене, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і матеріалам справи, тому підстави для його зміни або скасування відсутні.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, оскільки судом апеляційної інстанції змінено судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 вересня 2016 року скасувати, рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик