Номер провадження 22-ц/775/887/2018
Головуючий у 1 інстанції Хаустова Т.А.
Доповідач Корчиста О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 липня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Дундар І.О., Тимченко О.О.

за участі секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті цивільну справу №243/11834/17 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2018 року, ухвалене в приміщенні суду в м. Словянськ Донецької області,

встановив:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним. В обґрунтування позову вказував, що його матір ОСОБА_3 (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_4) та ОСОБА_4 уклали шлюб 29 липня 1980 року. Під час шлюбу вони побудували будинок 24 по вулиці Рязанській в місті Словянську Донецької області. Право на будування зазначеного будинку у ОСОБА_4 виникло на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності №123 від 18 червня 1970 року, укладеного між ОСОБА_4 та виконкомом Словянської міської ради. Первинну інвентаризацію зазначеного будинку було проведено КП «БТІ» 27 жовтня 1987 року, а право власності за ОСОБА_4 на вказаний будинок було зареєстровано 25 січня 1988 року.

Також вказував, що Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2015 року його мати ОСОБА_5 було визнано безвісно відсутньою з 20 листопада 2013 року.

08 червня 2015 року ОСОБА_4 уклав зі своєю донькою ОСОБА_2 договір дарування будинку 24 по вулиці Рязанській в місті Словянську Донецької області.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 19 січня 2017 року його мати ОСОБА_5 було оголошено померлою. На підставі зазначеного рішення 08 лютого 2017 року Словянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було видано свідоцтво про смерть ОСОБА_5, яка померла 31 січня 2017 року.

18 жовтня 2016 року ОСОБА_4 помер.

Посилаючись на вимоги ст.63, 65, 67 Сімейного Кодексу України, ст.228 ЦК України, вказував, що будинок 24 по вулиці Рязанській в місті Словянську Донецької області був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4, оскільки був набутий ними під час шлюбу, на момент укладання спірного договору дарування його мате не була визнана померлою, а тому у ОСОБА_4 не було правових підстав розпоряджатись одноособово спірним будинком та укладати договір його дарування.

Просив визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житловий будинок 24 по вулиці Рязанській в місті Словянську Донецької області та визнати недійсним договір дарування житлового будинку 24 по вулиці Рязанській в місті Словянську Донецької області, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений 08 червня 2015 року приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий номер 2026.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог, посилаючись на те, що судом невірно встановлені обставини справи, які мають значення для вірного вирішення спору, а також невірно визначено правовідносини відповідно до встановлених обставин.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми матеріального закону, які не підлягали застосуванню, а також, дійшов невірного висновку, що оскільки за спільне життя подружжя ОСОБА_4 не ставило питання про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, то єдиним власником цього будинку є ОСОБА_4, який мав право на розпорядження ним, в тому числі, і укладати договір дарування.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримали та просили її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 та її представник просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглядаючи судове рішення, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався вимогами Сімейного Кодексу України, Земельним Кодексом України, Законом України «Про власність» та виходив з того, що домоволодіння № 24 по вул. Рязанській у м. Словянську Донецької області не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки саме ОСОБА_4 18 червня 1970 року було видано Договір №123 «Про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку» та у відповідності Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, а між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не було укладено письмову Угоду, якою визначено, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, тому саме ОСОБА_4 є власником домоволодіння № 24 по вул. Рязанській у м. Словянськ Донецької області та мав право вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Встановлено, що 18 червня 1970 року між ОСОБА_4 та Виконкомом Словянської міської ради депутатів трудящих м. Словянська Донецької області було укладено договір №123 про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку №24 по вулиці Рязанській в мсті Словянську на праві особистої власності. (а.с.14-16)

29 липня 1980 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_4. (а.с.11)

Позивач по справі ОСОБА_1 є сином ОСОБА_5. (а.с.10)

Відповідач по справі є донькою ОСОБА_4. (а.с.9)

Право власності на житловий будинок 24 по вулиці Рязанській в мсті Словянську зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору №123 про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Першою Словянською державною нотаріальною конторою 18 червня 1970 року, реєстровий номер 4175. Дата реєстрації права власності 25 січня 1988 року. (а.с.12, 13, 14-16,17, 19, 20)

Правовідносини, які виникли між подружжям ОСОБА_4 регулюються нормами, які діяли на час виникнення спірних правовідносин, а саме Кодексом про шлюб та сімю та Цивільним Кодексом СРС (в редакції 1963 року).

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та застосував до виниклих правовідносин норми Сімейного Кодексу України та Цивільного Кодексу України.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 22 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано безвісно відсутньою з 20 листопада 2013 року. (а.с. 29-31)

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 19 січня 2017 року ОСОБА_5 оголошено померлою.

08 лютого 2017 року Словянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області видано свідоцтво про смерть ОСОБА_5, яка померла 31 січня 2017 року.

18 жовтня 2016 року ОСОБА_4 помер.

Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

За життя ОСОБА_5 питання про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю з чоловіком не ставила.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 фактично ставить питання про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 з метою реалізації права на спадкування після смерті його матері ОСОБА_5.

За загальними правилами, визначеними у ст.1216 1232 ЦК України, спадкоємці ділять між собою майно, яке на момент смерті спадкодавця перебувало у його власності. Як правило, це безпосередньо те майно, яке зареєстроване за померлим.

Якщо майно було зареєстроване за одним із подружжя, то фактично спадкоємці мають право на спадкування частки померлого у такому майні.

Порядок спадкування частки померлого у спільній власності з іншими особами визначений Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року.

Так, на підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

Частиною 1 статті 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Матеріали справи не містять відомостей про звернення ОСОБА_1 з письмовою заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про визначення частки майна у спільній сумісній власності, також відсутні дані щодо отримання постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, адже саме постановою нотаріуса підтверджується факт порушення права позивача на спадкування, яке підлягає захисту.

З наведеного виходить, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутись з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності та відповідно визначити свою частку в такому майні.

При цьому, встановленню підлягають обставини, які доводять час набуття спірного майна, на яких підставах, чи дійсно таке майно має бути віднесене до спільного сумісного майна подружжя, час укладення шлюбу. Лише після встановлення судом, що спірне майно перебувало у спільній сумісній власності подружжя суд вправі визначити частку померлого у такому майні та відповідно визнати за спадкоємцем його частку.

Отже, в даному випадку питання про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя встановленню окремо від визнання за спадкоємцем його частки, в судовому порядку не підлягає.

Оскільки позивачем зазначені питання у позові не порушувались, матеріальним законом, наведеним вище, заборонено визнання права власності за особами, цивільна та процесуальна правоздатність і дієздатність яких припинена у звязку з їхньою смертю.

Таким чином, саме з наведених вище підстав позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя задоволенню не підлягають.

У відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з викладеного суд першої інстанції неповно зясував обставини справи та порушив норми матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування житлового будинку недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір відповідає вимогам частини 2 статті 719 ЦК України щодо письмової форми його укладення та його нотаріального посвідчення, не вимагає дозволу органу опіки та піклування на його вчинення. В звязку з цим, суд приходить до висновку про відсутність підстав, визначання договору недійсним.

Таких висновків суд прийшов із порушенням норм матеріального закону за наступних підстав.

Встановлено, що 08 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір дарування будинку 24 по вулиці Рязанській в місті Словянську Донецької області, згідно якого ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у дар спірний будинок, реєстраційний номер 2026. (а.с.33-34)

Як убачається зі змісту позовної заяви підставою для визнання оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 зазначає ст.228 ЦК України.

Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції вважав, що правочин відповідає вимогам ч.2 ст.719 ЦК України, оскільки ОСОБА_4 як єдиний власник спірного будинку мав право укладати спірний договір дарування, його форма і зміст відповідають вимогам закону.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою, що підставою позову позивач зазначав ст.228 ЦК України, але спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити, але з інших, наведених вище підстав.

У порушення вимог ст. 263 ЦПК України суд не прийняв до уваги зазначені вимоги закону, доводи та заперечення сторін, належним чином не перевірив та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог саме з вказаних у рішенні підстав.

За наведених підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, але з інших підстав.

Керуючись ст. 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 30 березня 2018 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, визнання договору дарування недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді:

Повний текст постанови складений 06 липня 2018 року.

Головуючий