Справа № 133/23/18
Провадження № 22-ц/772/1096/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 рокуСправа № 133/23/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання : Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВ Українське каолінове товариство» про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВ Українське каолінове товариство» на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03.03.2018 року, ухвалене у складі судді Сєчко В.Л., повний текст рішення виготовлено 03.03.2018 року, -

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВ Українське каолінове товариство» (далі ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство») про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним запису у трудовій книжці, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 15.01.2015 року позивач був прийнятий на роботу на підставі наказу від 03.01.2017 року № 1-к на посаду водія навантажувача цеху тарування, пакування, сортування ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство».

29.09.2017 року він уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України.

Наказом від 02.10.2017 року № 89-к його звільнено з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв'язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України за контрактом. Копія наказу була надана позивачу 05.12.2017 року.

Зазначає, що його звільнення є незаконним, адже на нього поширюються гарантії визначені ст. 119 КЗпП України, і положення даної норми поширюється не тільки на осіб, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час демобілізації, але і на тих, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Вказує, що особливий період розпочався з 18.03.2014 року і на даний час не завершився, обґрунтовуючи своє твердження Законом України «Про військовий обовязок і військову службу», Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та на розяснення Ради національної безпеки та оборони України та Генерального штабу Збройних сил щодо особливого періоду.

У звязку із незаконним звільненням, йому було спричинено моральні страждання, які виражаються у втраті нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, які він оцінює в 10000 грн.

Виходячи з наведеного, положень ч.ч. 3, 4 ст. 119, ст. 237-1 КЗпП України, ОСОБА_3 просив :

1)визнати незаконним і скасувати наказ генерального директора ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» від 02.10.2017 року № 89-к про звільнення ОСОБА_3;

2)визнати недійсним запис у трудовій книжці від 02.10.2017 року за № 89-к про звільнення ОСОБА_3;

3)поновити ОСОБА_3 на роботі;

4)стягнути з ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.10.2017 року до дня поновлення на роботі.

5)стягнути з ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» 10000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03.03.2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано п.1 наказу № 89-к від 02.10.2017 Генерального директора ТОВ «АВК Українське каолінове товариство» в частині звільнення ОСОБА_3 з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв'язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України за контрактам, та поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді водія навантажувача цеху тарування, пакування, сортування ТОВ «АВК Українське каолінове товариство».

Стягнуто з ТОВ «АВК Українське каолінове товариство» на користь ОСОБА_3 30751,72 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02.10.2017 по 03.03.2018, провівши перерахунок з урахування раніше виплачених сум.

Стягнуто з ТОВ «АВК Українське каолінове товариство» на користь ОСОБА_3 5000 грн. моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ТОВ «АВК Українське каолінове товариство» на корить держави 1762 грн. судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час укладення контракту з позивачем існувала кризова ситуація, що загрожувала національній безпеці України, а тому на позивача поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а тому при звільненні з роботи були порушені права позивача.

Суд також виходив з того, що згідно довідки про доходи позивача середньомісячний заробіток позивача становив 5582,87 грн., а середньоденна заробітна плата складала 279,14 грн., а тому за час вимушеного прогулу на користь позивача підлягає стягненню 30751,72 грн. (( 5582,87х5)+ (279,14х3) середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до ст. 235 КЗпП України.

Крім цього, внаслідок порушення трудових прав позивача, незаконного звільнення, позивач зазнав моральних страждань, а тому зважаючи на характер та тривалість порушень прав позивача, розміру гарантованих матеріальних виплат, яких він був незаконно позбавлений, моральних переживань у звязку з цими обмеженнями, вимушених змін у звичному укладі життя, виходячи із засад розумності і виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що до стягнення на користь позивача підлягає 5000 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись із рішенням суду, ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Подана апеляційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи частково позов суд першої інстанції не врахував те, що на момент укладання контракту з позивачем, мобілізація не проводилася, так як закінчилася 22.08.2015 року, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний час.

Зазначає також, що на законодавчому рівні не встановлено виникнення кризової ситуації на дату звільнення позивача з роботи, а тому висновок суду першої інстанції про те, що на позивача поширюються гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України не відповідає обставинам справи.

Крім цього, стягуючи з відповідача моральну шкоду в розмірі 5000 грн., суд першої інстанції не зазначив доказів, на підставі яких прийшов до висновку про стягнення моральної шкоди. Судом не наведено фактів, які б підтверджували наявність заподіяної моральної шкоди та існування причинно-наслідкового звязку між діями відповідача та завданою шкодою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2137-VIII від 03.10.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 263 ЦПК України визначає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

У справі встановлено, що 15.01.2015 року ОСОБА_3 прийнятий на роботу на підставі наказу від 03.01.2017 року № 1-к на посаду водія навантажувача цеху тарування, пакування, сортування ТОВ «АКВ Українське каолінове товариство» .

29.09.2017 року ОСОБА_3 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України.

Наказом від 02.10.2017 року № 89 к ОСОБА_3 звільнено з роботи за п. 3 ст. 36 КЗпП України в зв'язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України за контрактом.

Висновок суду першої інстанції про те, що на позивача поширюються гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, а тому при звільненні з роботи відповідачем були порушені права позивача, колегія суддів вважає обґрунтованим.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третього статті 119 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

29.09.2017 року ОСОБА_3 уклав з Міністерством оборони України контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу, за умовами частини третьої цього Контракту він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки.

Аргументи апеляційної скарги про те, що на кінець вересня 2017 року така умова проходження військової служби, як особливий період, не діяла є неприйнятними, виходячи з таких підстав.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу не приймав.

Указ Президента України від 26 вересня 2016 року № 411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15», не містить положень, які скасовують дію особливого періоду в Україні, та стосується лише проведення у вересні - жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 звільнений з порушенням трудового законодавства, без законних на те підстав, а тому підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Безпідставними є також аргументи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду в частині визначення розміру моральної шкоди, оскільки Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 5000 гривень моральної шкоди судова колегія вважає обґрунтованим, оскільки доводи позову та надані докази у справі свідчать про те, що незаконним звільненням було порушено конституційне право позивача на працю, що призвело до його моральних страждань, нервувань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції вірно врахував конкретні обставини справи, характер порушення прав позивача, істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Наведені в апеляційній скарзі аргументи правильні висновки суду першої інстанції не спростовують. Судом вірно було встановлено порушення відповідачем трудових прав позивача за захистом яких він звернувся до суду в обраний ним спосіб з чим погоджується і колегія суддів.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п. п. 8, 9 п. 1 розділу ХІІІ Перехідних положень, ст. ст. 7, 258 ч.4, 259 ч.1, 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВ Українське каолінове товариство» залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03.03.2018 року у даній справі залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О. С. Панасюк

ОСОБА_4 Шемета

Згідно з оригіналом

Головуючий А. Ю. Зайцев