Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа №640/16171/14

провадження № 61-21776св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник позивачів - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

третя особа - Державна реєстраційна служба України у Харківській області,

третя особа - Восьма Харківська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Карімової Л. В., Швецової Л. А.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, вимоги якого уточнили під час розгляду справи та просили: припинити право ОСОБА_4 на частку у розмірі 38/200 часток у спільному майні житловому будинку АДРЕСА_2 у м. Харкові; визнати право спільної сумісної власності за ними на зазначену частку у розмірі 38/200 часток, окрім раніш належних ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 06 травня 2008 року 137/200 часток вказаного будинку та крім раніш належних ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03 червня 2005 року 25/200часток вказаного будинку.

Позов мотивовано тим, що позивачі є співвласниками домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. АДРЕСА_5. Співвласником інших 38/200 часток у цьому домоволодіння і, відповідно АДРЕСА_4 є ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 38/200 часток вказаного домоволодіння. Єдиною спадкоємицею померлої є ОСОБА_4, яка 16 липня 2007 року подала відповідну заяву про прийняття спадщини до Восьмої Харківської Державної нотаріальної контори. Спадкове майно належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини, незалежно від часу його прийняття. Об`єкт успадкування є частиною неподільної речі.

Відповідно до плану будинку квартири 1 та 2 розділені одною стіною, яка підпирає деревяні балки, що проходять скрізь увесь будинок та спираються своїми краями на його зовнішні стіни. Поділ будинку за відповідною конструкцією, з технічної точки зору, без втрати його цілісності та призначення як житлової будівлі є неможливим. Існуючий поділ будинку на дві квартири має умовний характер з метою обліку жилих приміщень.

Вимоги про припинення права власності на частку у вказаному домоволодінні відповідача позивачі обґрунтовують тим, що сумісне володіння та користування майном з відповідачем є неможливим, оскільки вже протягом понад 7 років відповідач не проявляє інтерес до спадкового майна, не вживає заходів для його підтримання в належному технічному та жилому стані. Звернення позивачів щодо участі у проведенні ремонтно-відновлювальних роботах з підтримання будинку в належному стані відповідачем ігноруються.

У якості компенсації вартості 30/200 частки житлового будинку позивачами було внесено на депозит районного суду 43000 грн.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 18 липня 2016 року у складі судді Діденко С. А. позов задоволено.

Припинено право ОСОБА_4 на частку у розмірі 38/200 частин у спільному майні житловому будинку АДРЕСА_2 у м. Харкові.

Визнано право власності додатково на частку у розмірі 38/200 частин у будинку АДРЕСА_2 у м. Харкові за ОСОБА_7 та ОСОБА_2, окрім раніш належних ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 06 травня 2008 року 137/200 частин вказаного будинку, та окрім раніше належних ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03 червня 2005 року 25/200 частин цього будинку.

Виплачено ОСОБА_4 суму грошової компенсації належної їй частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в розмірі 43000 грн, яку внесено позивачами на депозитний рахунок суду.

Додатковим рішенням цього ж суду від 30 серпня 2016 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3447 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що за змістом статті 365 ЦК України припинення права особи на частку в спільному майні можливо за наявністю будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1-3 статті 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника. Відповідач в спірному будинку не проживає та має у власності інше житло, де фактично проживає та зареєстрована, впродовж 7 років не бере участі у необхідних витратах для підтримання технічного стану будинку, що призводить до його подальшого знищення. Бездіяльність відповідача порушує право позивачів як інших учасників часткової власності.

З урахуванням стану нерухомого майна відповідача та його оцінку за ринковими цінами, наведену у висновку експертизи, суд першої інстанції вважав компенсацію вартості спадкового майна відповідачу належним забезпеченням його прав та інтересів.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, до якої приєднався ОСОБА_8, задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що припинення права власності на частку у спільній власності за правилами ст. 365 ЦК України розумно допускається лише за відсутності можливості у співвласників поділу в натурі спільного майна, що є у спільній частковій власності. Такий висновок слідує з того, що поділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності, припиняє неможливість спільного володіння і користування майном, і при дотриманні прав та інтересів всіх співвласників не спричиняє до примусового припинення права власності одного з них. Позивачі не довели заявлені у позові підстави про те, що спірний будинок є неподільним майном, що його поділ в натурі є неможливим, належні і допустимі докази з цього приводу у справі відсутні, висновки судового експерта таких даних не містять.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник позивачів, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення з направленням справи на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції дана неправильна оцінка обставинам справи, зокрема щодо можливості доступу відповідача до належної їй частини домоволодіння. Судом неправильно витлумачено зміст частини першої статті 365 ЦК України та відповідно можливості застосування цієї норми. Крім того, саме відповідач, яка посилалася на те, що майно є подільним, мала довести цю обставину відповідно до вимог процесуального закону. Відповідно до дослідницької частини судової будівельно-технічної експертизи, яка міститься в матеріалах справи, встановлено, що будинок є єдиним конструктивом. Тому існування конструкції в належному стані в цілому безпосередньо залежить від технічного стану її окремих частин.

Апеляційним судом були неповно встановлені обставини справи, зокрема, не встановлено, чи мала відповідач технічну можливість і відповідний вільний доступ на земельну ділянку та до об'єкту спадкування, чи здійснювала відповідач свої права та обов'язки, як учасник спільної часткової власності, добросовісно і розумно.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 не погодилась з доводами позивачів та просила залишити рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що співвласниками домоволодіння за адресою: м. Харків, вул. АДРЕСА_3, є ОСОБА_1 - 137/200 частин, ОСОБА_2 - 25/200 частин та ОСОБА_6 - 38/200.

Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_6 поділено на 2 квартири.

Згідно з експлікацією квартира АДРЕСА_7 складається: з 2-х кімнат (4,5 кв.м., 8,2 кв.м) кухні та тамбуру; квартира АДРЕСА_8 складається з: 2- х житлових кімнат (15,0 кв.м, 10,04 кв.м,) кухні і сіней.

Квартира АДРЕСА_7 перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_4, а квартира АДРЕСА_9 у користуванні позивачів. Квартири розділені однією стіною.

Звертаючись до суду з позовом про припинення права відповідача на частку у спільній частковій власності, позивачі посилаються на те, що ОСОБА_4 відмовляється брати участь в ремонтно-відновлювальних роботах по підтриманню належного технічного стану домоволодіння, у спірному будинку не проживає та має у власності інше житло, де фактично проживає та зареєстрована.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 24 червня 2015 року встановлено, що пошкодження будинку за адресою: м. Харків, вул. АДРЕСА_3, з боку кв. АДРЕСА_7 і АДРЕСА_9 існують. Причинами цих пошкоджень є: невиконання ремонтів конструкцій та оздоблення будинку квартири АДРЕСА_7; ресурс експлуатаційних властивостей конструктивних елементів цієї будівлі майже вичерпано, 89 років, тобто строк ефективної експлуатації будівлі закінчується; систематичне зволоження атмосферними опадами від неорганізованого відводу з сторони покрівлі будинку; невиконання функцій водовідведення від стін в результаті відсутності вимощення будинку.

Причини руйнування обкладення цеглою з боку квартири АДРЕСА_1, не знаходяться в причинному зв'язку з механічними впливами (навмисними діями) від будь-яких осіб. За ознаками руйнування, технічним станом цегляної кладки та влаштування її конструкції при будівництві це руйнування не є результатом механічного впливу з метою знищення цього конструктивного елементу.

Виходячи з нерівноцінності квартир АДРЕСА_7 ОСОБА_4.) та АДРЕСА_9 (ОСОБА_2, ОСОБА_1.) за технічним станом та проведеними ОСОБА_2,

ОСОБА_1 поліпшенням житлового будинку (будівельний об'єм квартири АДРЕСА_8), визначення ринкової вартості частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами проведене не з урахуванням розміру частки 38/200 (19/100) від ринкової вартості всього житлового будинку, а визначено ринкову вартість частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що фактично відноситься до квартири АДРЕСА_7 та входить до спільної часткової власності з конструктивними характеристиками та технічним станом, які існують на теперішній час. Ринкова вартість цієї частини, що є об'єктом спадкування ОСОБА_4, станом на червень 2015 року складає 42 940 грн.

Припиняючи право власності відповідача на частку у спільному майні на підставі положень статті 365 ЦК України, суд першої інстанції послався на те, що відповідач впродовж 7 років не бере участі у необхідних витратах для підтримання технічного стану будинку, що призводить до його подальшого знищення. Бездіяльність відповідача порушує право позивачів, як інших учасників часткової власності.

Разом з тим, застосовуючи положення вказаної норми суд першої інстанції не врахував наступного.

Положеннями статті 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто, для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

З урахуванням положень статей 358, 364, 365, 367 ЦК України, припинення права власності на частку у спільній власності за правилами статті 365 ЦК України допускається лише за відсутності можливості у співвласників поділу в натурі спільного майна, що є у спільній частковій власності, оскільки поділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності, припиняє неможливість спільного володіння і користування майном, і при дотриманні прав та інтересів всіх співвласників унеможливлює примусове припинення права власності одного з них.

Саме із таких висновків виходив суд апеляційної інстанції під час розгляду справи та, ухвалюючи рішення про відмову у припиненні права власності ОСОБА_4 на частку у спільній власності на домоволодіння, обґрунтовано виходив з того, що позивачами не доведено наявність підстав для застосування положень статті 365 ЦК України, зокрема, тих фактів, що спірний будинок є неподільним майном, його поділ в натурі є неможливим.

Висновки судової будівельно-технічної експертизи від 24 червня 2015 року таких даних не містять.

Суд апеляційної інстанції дав належну оцінку висновкам вказаної експертизи та її описовій частині, згідно яких причини руйнувань спірного будинку мають комплексний характер, і за частину з них відповідач відповідає разом з іншими співвласниками, позивачами у справі, зокрема: ресурс експлуатаційних властивостей конструктивних елементів цієї будівлі майже вичерпано, 89 років, тобто строк ефективної експлуатації будівлі закінчується; систематичне зволоження атмосферними опадами від неорганізованого відводу з сторони всієї покрівлі будинку; невиконання функцій водовідведення від стін в результаті відсутності вимощення всього будинку.

За таких обставин доводи позивачів про неможливість спільного володіння і користування майном є необґрунтованими, а недоведеність такого факту виключає можливість застосування до даних правовідносин підстави для припинення права власності відповідача на її частку у спільному майні.

При цьому, вирішуючи даний спір, суд апеляційної інстанції на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів встановив, що доступ відповідача до належної їй частини будинку був припинений у зв'язку із зведенням позивачами паркану внаслідок чого зникла хвіртка № 4, через яку відбувався вхід позивача на спільну земельну ділянку з боку квартири АДРЕСА_10, вхід виявився замурований. За вказаних обставин вбачаються обґрунтованими заперечення відповідача на позов та посилання на відсутність у неї можливості вчасно дізнатися про незадовільний стан будинку з боку квартири АДРЕСА_10, про існування актів обстеження спірного будинку та виконати зазначені в них ремонті роботи.

Під час апеляційного розгляду справи представник позивачів визнав, що прохід через вказану хвіртку до зазначеної частини будинку не був відновлений, що за об'єктивним висновком колегії суддів апеляційного суду свідчить про недобросовісну поведінку позивачів з метою припинення права власності відповідача на частку у спільній власності.

Встановивши наведені вище обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, викладені в ухваленому ним рішенні висновки відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судом застосовані правильно.

Доводи касаційної скарги позивачів наведених вище висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до необхідності переоцінки зібраних у справі доказів та до незгоди з тією оцінкою, з якої суд апеляційної інстанції виходив, вирішуючи спір.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В.В.Пророк

І. М. Фаловська