КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/156/18
Провадження № 2/488/933/18 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.04.2018 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва

у складі: головуючої по справі судді - Чернявської Я.А.,

при секретарі судового засідання - Кулаві А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

19.01.2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовної заявою в Корабельний районний суд міста ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_3 міської ради про визнання за ним права власності на 1/4 частини будинку № 143 по вул. Терешковій в м. Миколаєві за набувальною давністю.

В обґрунтування заявлених вимог пояснив те, що на підставі Свідоцтва про право власності від 28 травня 1998 року за реєстровим № 2-1358, посвідченого державним нотаріусом Пятої державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в ОСОБА_3 міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1930 від 27 січня 2000р. та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 травня 1998 року за реєстровим № 2-1360, посвідченого державним нотаріусом Пятої державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в ОСОБА_3 міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1930 від 27 січня 2000 року, йому на праві приватної власності належить 3/4 частини будинку № 143 по вул. Терешковій в м. Миколаєві.

Дружина позивача ОСОБА_5, померла 30.09.1997 року. За життя вона була власницею зазначеного будинку.

Після смерті дружини позивача, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори листом звернулася її мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, як також спадкоємець першої черги за законом (ст. 529 ЦК УРСР 1963 року). Таким чином, відповідно до приписів ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, ОСОБА_6 прийняла спадщину, але належним чином не оформила її, Свідоцтва про право власності в порядку спадкування на належну їй 1/4 частину будинку № 143 по вул. Терешкова в м. Миколаєві, вона не отримувала.

Зазначене підтверджується довідкою ММБТІ від 27.12.17 року в якій зазначено, що власником 1/4 частини будинку № 143 по вул. Терешкова в м. Миколаєві станом на 28.12.2012 року значилася покійна дружина заявника - ОСОБА_5.

07.03.2002 року ОСОБА_6 померла. Дітей у неї, окрім покійної дружини позивача, не було. Мешкала вона в м. Новосибірськ, Росія. Задля встановлення ймовірних осіб, що могли проживати з нею чи претендувати на спадщину, позивач зробив запит до територіального відділу поліції. Але в відповіді на запит, зазначено, що інформації щодо ОСОБА_7, не виявлено.

На підставі вищенаведеного позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, задля захисту свого права, бо це питання не можливо вирішити в позасудовому порядку.

В судове засідання сторони не зявилися.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8, надав через канцелярію суду заяву, про слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив про задоволення позову.

Представник відповідача - ОСОБА_3 міської ради ОСОБА_9 , надав через канцелярію суду заперечення на позов, позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вважає не доведеним факт безперервного володіння позивачем спірним будинком №3 143 по вул. Терешковій в м. Миколаєві. Просив слухати справу без його участі.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, взявши до уваги заяви сторін по справі знаходить позов таким, що підлягає задоволенню виходячи із наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається, що що на підставі Свідоцтва про право власності від 28 травня 1998 року за реєстровим № 2-1358, посвідченого державним нотаріусом Пятої державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрованого в ОСОБА_3 міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1930 від 27 січня 2000 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 травня 1998 року за реєстровим № 2-1360, посвідченого державним нотаріусом Пятої державної нотаріальної контори ОСОБА_4. та зареєстрованого в ОСОБА_3 міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 1930 від 27 січня 2000 року, йому на праві приватної власності належить 3/4 частини будинку № 143 по вул. Терешковій в м. Миколаєві.

Дружина позивача ОСОБА_5, померла 30.09.1997 року. За життя вона була власницею зазначеного будинку.

Після смерті дружини позивача, із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася її мати ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, як спадкоємець першої черги за законом (ст. 529 ЦК УРСР 1963 року). Таким чином, відповідно до приписів ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР 1963 року, ОСОБА_6 прийняла спадщину, але належним чином не оформила її, Свідоцтва про право власності в порядку спадкування на належну їй 1/4 частину будинку № 143 по вул. Терешковій в м. Миколаєві, вона не отримувала.

Зазначене підтверджується довідкою ММБТІ від 27.12.17 року в якій зазначено, що власником 1/4 частини будинку № 143 по вул. Терешковій в м. Миколаєві станом на 28.12.2012 року значилася покійна дружина заявника - ОСОБА_5.

07.03.2002 року ОСОБА_6 померла. Дітей у неї, окрім покійної дружини позивача, не було. Мешкала вона в м. Новосибірськ, Росія. Задля встановлення ймовірних осіб, що могли проживати з нею чи претендувати на спадщину, позивач зробив запит до територіального відділу поліції. Але в відповіді на запит, зазначено, що інформації щодо ОСОБА_7, не виявлено.

Судом встановлено, що в будинку № 143 по вул. Терешковій в м. Миколаєві позивач ОСОБА_2, проживає практично все життя. Він здійснював будівництво будинку, в подальшому його реконструкцію, робив технічну документацію будинку, робив поточні ремонти, справно сплачує за комунальні послуги тощо.

Станом на 04.01.2018 року вартість спірної 1/4 частки зазначеного будинку складає: 36 950,00 гривень.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321, ст. 328 ЦК України, право власності є непорушним та набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається лише за рішенням суду.

Із системного аналізу зазначеної норми вбачається, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного безпідставного володіння чужим майном за певних умов. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю необхідно, по-перше, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом із цим, факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство тощо).

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень нині діючого ЦК України, правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України. Набувальна давність як підстава виникнення права власності, запроваджена ст. 344 ЦК України, застосовується з 1 січня 2004 року, а з врахуванням п. 8 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК - не раніше 1 січня 2001 року.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Крім цього, суд виходить із того, що інститут набувальної давності з"явився у цивільному законодавстві України лише з прийняттям ЦК України, і відповідно до пунктів 1,8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК при розгляді справ про набуття права власності за набувальною давністю правила ст. 344 ЦК поширюються на випадки, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01.01.2004 року, то набувальна давність може застосуватись щодо майна, володіння яким почалося не раніше 1 січня 2001 року. Тобто набувальна давність щодо об"єктів нерухомості може застосовуватись лише після 1 січня 2011 року. Така правова позиція міститься в Ухвалі Верховного Суду України від 20.02.2008 року у цивільній справі № 6-27245св07.

Із урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позов є обгрунтованим і таким, що підлягає задоволенню оскільки позивач довів належними та достовірними доказами, факт відкритого, добросовісного та безперервного володіння ним спірною частиною житлового будинку № 143 по вул. Терешковій у м. Миколаєві.

Керуючись ст. ст. 10, 19, 263, 264, 265, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 міської ради про визнання права власності за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає та зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (перейменована на вул. ОСОБА_10) буд. № 143) право власності на 1/4 частини будинку № 143 по вул. Терешковій (перейменована на вул. ОСОБА_10) в м. Миколаєві за набувальною давністю.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення суду в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

У відповідності до п.п. 15.5 ч.1 Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Я.А. Чернявська