АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 червня 2018 року

м. Харків

справа № 643/1006/16-ц

провадження № 22ц/790/2823/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів - Овсяннікової А.І., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря - Огар І.В.,

ім'я (найменування) сторін:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року в складі судді Сугачової О.О.,

у с т а н о в и в:

02 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 та просив:

- визначити місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання батька - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2

- відібрати неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у матері ОСОБА_2 або будь-яких інших осіб, які утримують у себе неповнолітню ОСОБА_4, та передати її батькові - ОСОБА_1

Позов мотивовано тим, що він та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу донька залишилася з матір'ю за місцем її проживання та реєстрації в АДРЕСА_1. Однак, він не припиняв спілкування з донькою, приймав участь у її житті, вихованні та матеріальному забезпеченні. Дитина тижнями була в новій родині батька за місцем його проживання, має дружні і теплі стосунки з новою дружиною позивача і з його молодшими дітьми від другого шлюбу. З серпня 2014 року ОСОБА_2 почала висловлювати на адресу позивача безпідставні звинувачення, припинила з ним будь -яке спілкування та повністю ізолювала від нього доньку. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 січня 2015 року, залишиним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківській області від 07 липня 2015 року, ОСОБА_2 зобов'язано усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з донькою - ОСОБА_4, із визначенням порядку участі у вихованні і спілкуванні з дитиною.

У зв'язку з ігноруванням відповідачем вказаних судових рішень, він звернувся до Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції із заявою про примусове виконання рішення суду, за якою відкрито виконавче провадження № 2/643/249/15.

Під час виходів державного виконавця за місцем проживання ОСОБА_2 для здійснення виконавчих дій встановлено відсутність останньої та неповнолітньої доньки за місцем проживання та реєстрації. Згідно з пояснень сусідів, станом на серпень 2015 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 близько року не мешкали за вищевказаною адресою. Із відповіді ГУ ДПС України від 30 вересня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 останній раз 31 липня 2014 року в'їхала на територію України і більше не виїжджала. Дані щодо перетину кордону України дитиною ОСОБА_4 у відповіді відсутні.

Ним було встановлено, що з 20 жовтня 2014 року ОСОБА_4 переведена на екстернатну форму навчання у Великобабчанському навчально-виховному закладі, а на час звернення з позовом вже не була ученицею вказаного навчального закладу. Згідно з відповіддю Комунального закладу охорони здоров'я «Харківська міська дитяча поліклініка № 7» неповнолітня ОСОБА_4 вибула з-під нагляду поліклініки за місцем зареєстрованого проживання з 11 вересня 2014 року, медична картка дитини видана на руки ОСОБА_2 За інформацією, наданою Харківською дирекцією УДППЗ «Укрпошта» з грудня 2014 року ОСОБА_2 не отримує поштову кореспонденцію за місцем своєї реєстрації. Відповідно до інформації, наданої Комунальним закладом «Підлітковий клуб «Ровесник» м. Харкова, який є останнім місцем роботи ОСОБА_2, остання звільнилася з роботи з 10 вересня 2014 року. Через соціальні мережі позивач знайшов фотографії ОСОБА_2 та неповнолітньої доньки на офіційному сайті м. Гусь-Хрустальний Володимирської області Російської Федерації. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21 грудня 2015 року зобов'язано внести до ЄДРДР відомості про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення за фактом зникнення ОСОБА_4, вчинення насильницьких дій щодо неповнолітньої дитини, невиконання судового рішення та незаконного перетину ОСОБА_2 державного кордону України. Крім того, позивач зазначає, що ОСОБА_2 захоплюється новим релігійним рухом «Сахаджа-йога», яка містить ознаки тоталітарної деструктивної секти. Вважає, що практикування та застосування приписів і правил цієї релігійної течії призвели до змін поведінки, методів виховання ОСОБА_2 щодо спільної дитини, які містять загрозу її психічному та фізичному здоров'ю, розвитку та освіті, соціальній адаптації тощо. Позивач зазначає, що здатний забезпечити та створити неповнолітній доньці нормальні умови життя, розвитку, навчання, виховання в оточенні люблячої родини; має житло, в якому створені всі умови для проживання, навчання, розвитку дитини; отримує достатній дохід для утримання всіх своїх дітей. У неповнолітньої ОСОБА_4 та нової дружини позивача та молодших дітей від другого шлюбу склалися близькі, дружні і теплі стосунки.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року позов задоволено.

Визначено місцем проживання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання батька - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2.

Відібрано неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_2 або будь-яких інших осіб, які утримують у себе неповнолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та передано батькові - ОСОБА_1

Рішення суду першої інстанцї мотивовано тим, що відповідачем порушено права неповнолітньої дитини ОСОБА_4 на спілкування з батьком, участь останнього в житті і вихованні доньки. У ОСОБА_2 відсутній самостійний дохід, постійне місце проживання в м. Гусь-Хрустальний Російської Федерації, відсутні нормальні умови проживання, доступу до медичної допомоги тощо. ОСОБА_2 є прибічницею релігійної течії «Сахаджа-йога», активно практикує відповідний даній течії спосіб життя та погляди, застосовує їх у вихованні неповнолітньої ОСОБА_4, що містить загрозу психічному та фізичному здоров'ю дитини, її розвитку. Ці обставини суд першої інстанції вважав винятковими. Позивач має позитивні характеристики, стан здоров'я, достатній дохід, за його місцем проживання створені всі необхідні умови для нормального життя, розвитку і навчання дитини ОСОБА_4

28 березня 2018 року ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на підстави статті 376 ЦПК України просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки всім обставинам справи та наданим сторонами доказам, тому ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення. Проігноровано правовий висновок Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2445цс16 та принцип Декларації прав дитини, відповідно до яких для розлучення дитини зі своєю матір'ю повинні бути виключні обставини. ОСОБА_2 належним чином виконує материнські обов'язки; вживає всі можливі заходи для сприяння духовному та фізичному розвитку доньки, що підтверджується похвальними листами, дипломами та характеристиками з навчальних закладів; дитина перебуває у нормальних і необхідних для її віку життєвих умовах.

14 травня 2018 року ОСОБА_5 - представник ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, ухваленим на підставі поданих позивачем доказів, яким надана належна оцінка. Доводи викладені в апеляційній скарзі спростовуються матеріалами справи.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини (стаття 141 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 14 грудня 2016 року № 6-2445цс16.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції встановив, що з 01 грудня 1997 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17 квітня 2008 року.

Мають спільну дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу неповнолітня ОСОБА_4 залишилася жити з матір'ю за місцем її проживання та реєстрації в АДРЕСА_1 (а. с. 8 - 12, 40, 127-128 Т.1).

Із відповіді МВС Росії № 6/719575 від 07 липня 2016 року встановлено, що 15 вересня 2014 року остання разом із дитиною в'їхала на територію АР Крим через КПП «Джанкой (з/д)» з приватною метою, взята на облік 15 жовтня 2014 року і отримала дозвіл на тимчасове проживання за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 150, 195 - 200 Т. 1).

Із витягу з Єдиного державного реєстру прав на нерухоме майно і угод наданого Федеральною службою державної реєстрації, кадастру та картографії Російської Федерації від 20 жовтня 2016 року № 31/001/105/2016-57 вбачається, що 40/124 частини будинку АДРЕСА_3 належать теперішньому чоловіку відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7

Отже відповідач з донькою мають визначене місце проживання.

Згідно з відповіддю Муніципального бюджетного загальноосвітнього закладу «Середня загальноосвітня школа № 15 з поглибленим вивченням окремих предметів» (м. Гусь-Хрустальний Володимирської області Російської Федерації) від 05 червня 2017 року № 194 ОСОБА_4 навчається у зазначеному навчальному закладі з 20 жовтня 2014 року в 5 «М» класі.

ОСОБА_4 також відвідує фортепіанний відділ позашкільного навчального закладу "Дитяча школа мистецтв імені М.О. БАЛАКІРЄВА".

З наданих характеристик вбачається, що ОСОБА_4 в період навчання показала гарні здібності та добрі знання по предметах. Приймає активну участь у позакласній діяльності. Моральні якості у дівчинки сформовані в достатній мірі. Має багато друзів серед однокласників. Мати ОСОБА_2 знаходиться в постійному контакті з класним керівником, приймає активну участь в шкільному житті дитини.

ОСОБА_4 нагороджена численними дипломами, грамотами за творчі успіхи та навчання у школі. ОСОБА_2 має подяки від навчальних закладів які відвідує її донька.

Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не ухиляється від виконання покладених на неї законом обов'язків щодо виховання доньки, піклується про її фізичний і духовний розвиток; створила всі умови для отримання донькою освіти, та розвиває її творчі здібності.

В статті 19 СК України зазначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради надало висновок від 15 квітня 2016 року № 242 щодо доцільності визначення місця проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_1 Із висновку вбачається, що батько ОСОБА_4 має позитивні характеристики, стан здоров'я, достатній дохід, за місцем проживання ОСОБА_1 створені всі необхідні умови для нормального проживання, розвитку і навчання ОСОБА_4 Про розгляд вказаного питання матір ОСОБА_2 повідомлялася, розшукувалася, але на засідання комісії не з'явилась, висновок не оскаржено (а. с. 65 - 67 Т.1). При цьому, Висновок Управління служб у справах дітей за місцем фактичного проживання матері в матеріалах справи відсутній.

Разом з тим суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на час засідання комісії ОСОБА_9 мешкала в Російській Федерації, про що позивач був обізнаний, однак не повідомив орган опіки про її адресу проживання. Вказані обставини підтверджуються особистими пояснення позивача та матеріалами справи.

Отже, ОСОБА_2 була позбавлена можливості особисто приймати участь в засіданні комісії, надавати пояснення та докази.

Висновок складений лише на підставі пояснень та відомостей поданих позивачем.

Належність ОСОБА_2 до релігійної течії «Сахаджа - йога» ґрунтується лише на особистих показах позивача та його нової дружини і її родичів, які не є особисто знайомі з відповідачем. Отже вказані доводи не підтверджені належними доказами.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Стаття 81 ЦПК України надає право сторонам та іншим учасникам справи подавати докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оскільки підстави для розлучення дитини із матір'ю, що наведені позивачем не є винятковими, правові підстави для задоволення позову відсутні.

За правилами пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

За подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 сплатила судовий збір в розмірі 1 656 грн., що документально підтверджено оригіналом платіжного доручення № 0.0.981380561.1 від 07 березня 2018 року (а. с. 120 Т. 2).

На підставі вказаного, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 656 грн.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи - Управління Служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини, відібрання та передачу дитини батькові - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 656 грн. (одну тисячу шістсот п'ятдесят шість грн. 00 коп.) судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 19 червня 2018 року.

Головуючий - А.В. Котелевець

Судді - А.І. Овсяннікова

Р.М. Піддубний