Справа № 438/83/18
Номер провадження 2/438/184/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 червня 2018 року Бориславський міський суд Львівської області

в складі головуючого судді Слиша А.Т.

при секретарі Валькович Г.К.,

за участі позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориславі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який зареєстровано 10 червня 2004 року відділом реєстації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №74.

В обґрунтування позовних вимог в позовній заяві позивач послалась на те, що сумісне життя з відповідачем не склалося. Позивач вказує, що з 2012 року припинили будь-які подружні стосунки, ведення спільного господарства та сімейного бюджету, незважаючи на те, що проживали за однією адресою. З липня 2017 року проживають окремо, кожен з них живе своїм життям.

Причиною розпаду сім'ї стало те, що у подружжя різні погляди на спільне подружнє життя, з приводу чого у них часто виникали непорозуміння. Не розуміли один одного, в результаті чого почали віддалятися один від одного, а згодом і уникати.

Позивач обговорював з відповідачем питання розірвання шлюбу, ОСОБА_2 не заперечувала, так як погодилась, що сімя існує формально. 29 грудня 2017 року ОСОБА_3 спільно з відповідачкою подали в орган РАЦСу письмову заяву про розірвання шлюбу. Однак, у призначений день та час, а саме: 30 січня 2018року, відповідачка на розірвання шлюбу не з'явилася. Під час телефонної розмови повідомила, що з'являтися в органи РАЦСу не бажає, а якщо мені необхідно отримання документу про розірвання шлюбу, то щоб я самостійно подавав відповідний позов у суд.

Як зазначив позивач, спору про поділ майна, що є сумісною власністю, немає. Дітей у шлюбі немає.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить розірвати шлюб з відповідачем.

Відповідач в судовому засіданні позов визнала, проте заперечила одну з підстави позову, оскільки стверджує, що ОСОБА_1 мотивує свої вимоги тим, що з 2012 року вони припинили будь-які подружні стосунки, ведення сільського господарства та сімейного бюджету, незважаючи на те, що проживали за однією адресою. Доводи позивача категорично заперечує, оскільки фактичне припинення шлюбно-сімейних відносин відбулося між ними лише у липні 2017 року. До липня 2017 року, вказує, що вони проживали разом однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний сімейних бюджет, разом придбали нерухоме майно.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд його приймає.

Судом встановлено, що сторони 10 червня 2004 року зареєстрували шлюб, який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції, про що зроблено запис №74, що підтверджується свідоцтвом серії 1-СГ №182311, копія якого наявна в матеріалах справи (а. с. 5).

Від шлюбу у сторін дітей немає.

На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, сторони не бажають зберегти шлюб, позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує.

З липня 2017 року сторони проживають окремо, яка визнається учасниками справи та відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України, визнається судом обставиною, яка не підлягає доказуванню.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав.

Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви N N 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов'язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя».

Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв'язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Згідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції «Про дискримінацію жінок» в ч. 1 підпункту «с», «однакові права і обов'язки під час шлюбу і після його розірвання». Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

З врахуванням того, що жоден з подружжя не бажає примиритися, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати.

Відповідно до ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечитиме інтересам одного з них.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява N 44647/98).

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Таким чином, суд вважає, що позов обґрунтований, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 704 гривень 80 копійок, проте, враховуючи клопотання позивача про залишення судових витрат за ним, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Враховуючи наведене, к еруючись ст. ст.10, 12, 141, 209, 258, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 10 червня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції, про що зроблено запис №74.

Шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Судові витрати, що складаються із сплаченого позивачем судового збору у розмірі 704 гривень 80 копійок покласти на позивача ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.Т. Слиш