Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 303/5558/15-ц

провадження № 61-3142св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року у складі судді Куцкір Ю. Ю. та на рішення апеляційного Закарпатської області від 21 квітня 2016 року у складі колегії суддів Власова С. О., Дроботі В. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 Просило в рахунок виконання основного зобов'язання з оплати кредитної заборгованості у розмірі 629 077,62 грн за кредитним договором № 0602/1206/71-011 від 15 грудня 2006 року, укладеним між АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4, звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок АДРЕСА_1, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Позовна заява мотивована тим, що 15 грудня 2006 року між АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 0602/1206/71-011 на суму 35 000 доларів США зі строком повернення кредиту до 13 грудня 2021 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13 % річних.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 грудня 2006 року між тими ж сторонами був укладений іпотечний договір, згідно якого ОСОБА_4 передав АКБ «ТАС Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», в іпотеку будинок АДРЕСА_1. Відповідач умови кредитного договору не виконував, що призвело до утворення заборгованості, у зв'язку із чим у позивача як іпотекодержателя виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено примусово відчужувати майно, надане в якості забезпечення валютних кредитів, а тому таке майно не може бути реалізоване шляхом визнання права власності на нього.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 квітня 2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», з інших підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово відчужувати його без згоди власника.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» апеляційний суд виходив із того, що на час розгляду справи ПАТ «Дельта Банк» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію, а тому з даним позовом повинна звертатися Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів, оскільки ПАТ «Дельта Банк» припинило свою діяльність.

У касаційній скарзі, поданій 29 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог Банку в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов неправильного висновку про те, що ПАТ «Дельта Банк» є неналежним позивачем у даній справі, оскільки відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 181 від 02 жовтня 2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05 жовтня 2015 року по 04 жовтня 2017 року включно, у зв'язку з чим на час звернення з даним позовом до суду та під час апеляційного перегляду триває процедура ліквідації банку. Крім того, позовна заява подана належним представником ПАТ «Дельта Банк» на підставі довіреності, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі; ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIIIПерехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою та другою статті 263 ЦПК Українипередбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди правильно встановили, що відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, у зв'язку з чим у ПАТ «Дельта Банк» як правонаступника АКБ «ТАС Комербанк» виникло право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно виходив із того, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не забороняє примусово відчужувати майно, надане в якості забезпечення валютних кредитів, у зв'язку з чим таке майно не може бути реалізоване шляхом визнання права власності на нього.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»із запровадженням тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» уповноважена особа Фонду діє від імені банку, а не від свого імені, тобто стороною у справі був, є і залишається ПАТ «Дельта Банк», позовна заява подана представником ПАТ «Дельта Банк» Петюшко Р.В., який діяв на підставі довіреності від 20 серпня 2015 року, виданої уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» Кадировим В. В.

За таких обставин апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» з тих підстав, що Банк є неналежним позивачем у даній справі.

Розділом 12 договору іпотеки від 15 грудня 2006 року передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема за рішенням суду, шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, шляхом позасудового врегулювання у відповідності до статті 37 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки (пункт 12.3.1. Договору іпотеки).

Відповідно до пункту 12.3.1 Договору іпотеки задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Підстави виникнення права власності за рішенням суду передбачені у статтях 335 та 376 ЦК України. За загальним правилом право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

На підставі статті 392 ЦК України власник майна вправі пред'являти позов на підтвердження наявного у нього права власності у разі, якщо таке його право не визнається, заперечується або оспорюється іншою особою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити, як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки, як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Отже, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Тобто, для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15. Підстав для відступу від зазначеного правого висновку не знайшла і Велика Палата Верховного Суду, зазначивши у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

За таких обставин, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК Українивизначено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» з інших підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року та рішення апеляційного Закарпатської області від 21 квітня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило