Номер провадження: 22-ц/785/654/18
Головуючий у першій інстанції Кічмаренко С. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі :

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Урум Т.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2

відповідач: Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 липня 2017 року у складі судді Кічмаренко С.М.,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, за яким просить суд визнати незаконним наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 04 листопада 2016 року № 250/к «Про звільнення» ОСОБА_2 з посади заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, поновити з 05.11.2016 року позивача на посаді заступника начальника відділу кадрового резерву Державних кваліфікаційних комісій Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2016 року на дату винесення рішення без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, судові витрати покласти на відповідача.

У позовній заяві посилається на те, що з наказом відповідача від 04 листопада 2016 року № 250/к, згідно з яким його звільнено з посади заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків у зв'язку з відсутністю без поважних причин з 31.10.2016р. по 04.11.2016р. на роботі за адресою: м.Київ, вул. Оленівська, 25 за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, не згоден, оскільки позивача було переведено в іншу місцевість у м.Київ, вулиця Оленівська, 25 без його згоди, що є порушенням положень ст.32 КЗпП України. Наведеними вище обставинами позивач вважає, що порушені його права та завдано моральну шкоду, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2017 року позов ОСОБА_2 до Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 04 листопада 2016 року № 250/к «Про звільнення» ОСОБА_2 з посади заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків.

Поновлено з 05.11.2016 року ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу кадрового резерву Державних кваліфікаційних комісій Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків.

Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.11.2016 року по день винесення рішення у розмірі 72 469,70 (сімдесят дві тисячі чотириста шістдесят дев'ять) гривень, 70 копійок без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді заступника начальника відділу кадрового резерву Державних кваліфікаційних комісій Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу середнього заробітку за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з Інспекції з питань підготовки та дипломування в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Не погодившись з рішенням суду, Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2017 року, якою просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. При цьому посилається на те, що: судом допущено тяганину при розгляді справи, що призвело до збільшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи и позивач заздалегідь знав про те, що місцем його роботи є м.Київ, тому свідомо пішов на лікарняний; визначення робочого місця в м.Київі не можна вважати переведенням; суд безпідставно задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Не погодившись з апеляційною скаргою, ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. При цьому посилається на те, що за відсутності згоди позивача на переведення в іншу місцевість, його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України на підставі наказу відповідача є незаконним; в результаті незаконного звільнення позивача та позбавлення конституційного права на працю, що не дає можливості отримувати дохід, в результаті привело до моральних страждань; у зв'язку із набуттям законної сили редакції ЦПК України від 15.12.2017 року, скаржник повинен був посилатись на вимоги статей уже нової редакції, звертаючись до суду 30.01.2018 року; скаржник не обґрунтував у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження судом першої інстанції доказів і встановлення обставин у справі та застосування норм права.

Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що Інспекція з питань підготовки та дипломування моряків відповідно до Положення про Інспекцію з питань підготовки та дипломування моряків, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 17 жовтня 2001 року №693, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України з питань підготовки та дипломування моряків 02 листопада 2001 року за № 928/6119 (із змінами) (надалі Інспекція), є державною організацією, заснованою на державній власності, і належить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.

Інспекція зареєстрована у м. Києві за адресою вул.Фрунзе, 104, фактичним місцезнаходженням Інспекції є м.Києв, вул.Оленівська, 25.

Згідно із Організаційною структурою, затвердженою начальником Інспекції 25 липня 2016 року, погодженою заступником Міністра інфраструктури України 01 серпня 2016 року та введеною в дію наказом Інспекції від 30 серпня 2016 року №140, Інспекція має регіональні філії, які розташовані у містах Одеса, Ізмаїл, Миколаїв, Маріуполь та Херсон.

Регіональна філія Інспекції у м.Одеса зареєстрована у м. Одеса за адресою вул.Дерибасівська, 4, фактичним місцезнаходженням філії є м.Одеса, вул.Чорноморського козацтва, 23.

Наказом Інспекції №81/к від 03.04.2014 року позивача призначено на посаду начальника відділу інспектування Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків та встановлено його основне місце роботи в м. Одеса (а.с.11).

У зв'язку з введенням у дію нової структури Інспекції (наказ від 25.09.2014 № 103 «Про введення в дію структури та штатного розпису Інспекції») позивача наказом Інспекції від 01 жовтня 2014 року № 171/к було переведено на посаду начальника відділу атестації (а.с.13), при цьому місце роботи в наказі зазначено не було.

Згідно наказу Інспекції від 01 квітня 2015 року № 43/к позивач був переведений на посаду заступника начальника відділу атестації, за власним бажанням (а.с.14).

У зв'язку з введенням в дію нової структури та штатного розпису Інспекції (наказ від 30.08.2016 № 140) позивач наказом Інспекції від 01 вересня 2016 року № 178/к переведений на посаду заступника начальника відділу кадрового резерву Державних кваліфікаційних комісій (а.с.16,17).

Матеріалами справи встановлено, що в період з 17.10.2016 року по 30.10.2016 року позивач перебував на лікарняному.

Згідно табелю робочого часу працівників ЦА Інспекції за жовтень 2016 року, затвердженого директором Одеської регіональної філії Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків Грицюком В.Ю., позивач став до роботи 31 жовтня 2016 року.

Судом встановлено, що 31.10.2016р. позивача повідомлено про зміну місця роботи та переведення з 17 жовтня 2016 року в іншу місцевість у м. Київ, вулиця Оленівська, 25. Позивачу було запропоновано надати письмові пояснення з приводу його відсутності на робочому місці за адресою: м. Київ, вулиця Оленівська, 25.

З наданих позивачем пояснень від 31.10.2016р. вбачається про не згоду з переведенням в іншу місцевість, оскільки про переведення його не повідомлено у встановленому законом порядку.

Наказом Інспекції №250/к від 04.11.2016 року позивача на підставі положень п.4. ст.40 КЗпП України було звільнено з посади заступника начальника відділу кадрового резерву ДКК за прогули у зв'язку з відсутністю без поважних причин з 31 жовтня по 04 листопада 2016 року на роботі за адресою м. Київ, вул. Оленівська, 25.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не повідомив за два місяці позивача про зміну істотних умов праці та перевів позивача в іншу місцевість без його згоди, що є порушенням вимог ч.1 ст.32 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про недотримання процедури повідомлення про переведення, оскільки належних доказів на підтвердження цих обставин не надано.

За доводами відповідача таким є протокол виробничої наради працівників Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків від 04.10.2016 р. (а.с.74,т.1), з якого вбачається, що з 17.10.2016 р. посадові особи центрального апарату Інспекції розташовуються за безпосереднім їх місцем роботи, але ОСОБА_2 заперечував факт участі у нараді, і доказів на підтвердження того, що він був присутнім не надано, а сам протокол складений у формі, який не дозволяє його вважати належним доказом.

Вбачається з матеріалів справи, що протягом часу роботи на посаді заступника начальника відділу атестації ОСОБА_2, а саме: з 03.10. по 05.10.2016 р. (а..с19), з 20.09.по 22.09.2016 р. (т.1 а.с.39), з 27.07. по 29.07.2016 р. (т.1 а.с.40), з 29.02.по 02.03.2016 р.(т.1 а.с.41), з 30.05.по 01.06.2016 р. (т.1 а.с.42), з 20.07. по 21.07.2016 р. (т.1 а.43), з 20.04.по 22.04.2016 р. (т.1 а.с.45) направляли у відрядження до м.Києва з метою організації та проведення засідання атестаційної комісії, що є окремим підтвердженням того, що місцем роботи було м.Одеса.

Положеннями ст. 32 КЗпП України, встановлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Враховуючи такі обставини, відсутність згоди ОСОБА_2 на переведення, ненадання доказів на підтвердження попередження про такі зміни у передбачений спосіб, суд дійшов вірного висновку про недотримання процедури попередження про переведення.

При цьому зміна місцевості при збереженні функцій працівника є ознакою переведення відповідно до ст.32 КЗпП України, що спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність таких ознак.

Не спростовують доводи апеляційної скарги і висновок суду про те, що за відсутності згоди позивача на переведення в іншу місцевість, його звільнення за п.4 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу Інспекції від 04.11.2016р. №250/к про звільнення у зв'язку відсутністю без поважних причин з 31 жовтня 2016 року по 04 листопада 2016 року на роботі за адресою: м. Київ, вул. Оленівська, 25 є незаконним.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п.8 постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарних місяці роботи.

Вбачається зі справи, що за довідкою Інспекції про середню заробітну плату (дохід) №22 від 30 листопада 2016 року середньоденний заробіток позивача становить 418 (чотириста вісімнадцять) гривень, 90 копійок, і розрахунок здійснений у відповідності до вищезгаданого порядку обчислення заробітної плати.

Не можуть бути підставою скасування рішення суду в частині стягнення середнього заробітку доводи апеляційної скарги про тривалий розгляд справи, оскільки справу розглянуто, хоча із недотриманням строку розгляду трудових спорів, однак в межах строку до одного року, що узгоджується з нормами ч.1ст.235 КЗпП України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини, відповідні їм правовідносини і доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду не спростовують.

Разом із тим, не можна повністю погодитися з розміром моральної шкоди, яка стягнута без врахування всіх обставин справи.

Право на відшкодування моральної шкоди у разі порушення трудових прав гарантоване ст. 237-1 КЗпП України, факт порушення прав позивача встановлений, відтак є підстави для відшкодування моральної шкоди, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму моральної шкоди в розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, однак не обґрунтував такий розмір шкоди, суд, в свою чергу, задовольнив вимоги частково, також такий висновок належним чином не обґрунтував, крім того, помилково послався на норми ст.1167 ЦК України, яка на виникли відносини не розповсюджується, тому рішення суду як таке, що не в повній мірі відповідає вимогам ст.263 ЦПК України підлягає зміні.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Позивачем не доведений такий осяг та характер страждань, а також характер немайнових втрат, який би дозволив вважати справедливим та розумним стягнення моральної шкоди в визначеному ним розмірі, за обставинами справи врахуванню підлягає і поведінка позивача у виниклих відносинах, тому з врахуванням вимог розумності, справедливості, виваженості стягненню підлягають 2000 гривень.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу Інспекції з питань підготовки та дипломування моряків задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 24 липня 2017 рокузмінити в частині відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Інспекції з питань підготовки та дипломування на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 2000 гривень, в решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: