Справа № 466/4961/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/783/6794/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

В травні 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом в якому, з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просив суд постановити рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів в його користь суму основного боргу у розмірі 365142,86 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликався на те, що 04 вересня 2012 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, згідно якого він передав ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 4 720 доларів США. Відповідно до п.2 Договору позичальник ОСОБА_5 зобовязувалася повернути йому кошти до 04.03.2013 року. 25 вересня 2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_5 укладено договір позики, відповідно до якого він передав їй грошові кошти в розмірі 4 720 доларів США, а відповідно до п. 2 даного договору вона зобовязалася повернути їх до 25.03.2013 року. 26 березня 2013 року він погодився на продовження вищевказаних договорів позики від 04.09.2012 року та від 25.09.2012 року до 28.09.2014 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Крім того, 26 березня 2013 року між позивачем та ОСОБА_5 укладений договір позики грошових коштів, що підтверджується розпискою від 26.03.2013 року. За вищевказаним договором сума позики становить 4 320 доларів США. 13.02.2014 року позивач надіслав ОСОБА_5 вимогу в якій просив повернути не пізніше 15.03.1014 року, суму боргу згідно договору позики від 26.03.2013 року. Станом на 14 березня 2016 року сума основного боргу становить 357 897,60 грн. 13423,20 грн. ( повернуті відповідачем кошти) = 344 474,40 грн. Таким чином, 3% річних від простроченої суми становить: 344 474,40 грн. (основний борг) х3 х730 днів прострочення виконання зобовязання:465:100=20668,46 грн. Відтак, загальна сума боргу відповідача ОСОБА_5 становить 365 142,86 грн.

Оскаржуваним Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_6 в користь ОСОБА_3 суму основного боргу у розмірі 365 142,86 грн. (триста шістдесят пять тисяч сто сорок дві гривні вісімдесят шість копійок).

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_5, ОСОБА_6 в доход держави по 1825,71 грн. (одній тисячі вісімсот двадцять пять гривень сімдесят одній копійці) витрат по оплаті судового збору.

Дане рішення оскаржив представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення ухвалено при неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та з порушенням норм процесуального права. Зокрема покликається на те, що судом не надано оцінки доводам представника відповідача у справі, так позивач наполягав на тому, що він з відповідачем ОСОБА_5 уклав договір позики від 04.09.2012 року, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти на суму 4720 доларів США, договір позики від 25.09.2012 року, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 4720 доларів США та договір позики від 26.03.2013 року, згідно якого позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 4720 доларів США., однак, позивач заперечував укладення договору позики від 26.03.2013 року на суму 4320 доларів США. Разом з тим відповідач не заперечував укладення договорів позики від 04.09.2012 року та від 25.09.2012 року та визнала борг за договорами з урахуванням наявних в її розпорядженні доказів про повернення боргу та розписки від 26.03.2013 року на підтвердження заборгованості на дату її укладення. Таким чином вважає, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Це узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена ним у постанові від 11.11.2015 року №6-1967 цс15, відповідно до якої боргова розписка має містити зобов'язання з повернення грошей. Крім того зазначає, що під час судового засідання за клопотанням представника відповідачабув допитаний позивач. На запитання представника відповідача чиукладав він третій договір позики від 26.03.2012 року позивач не змігнадати відповіді (це підтверджується технічним записом судового засіданнявід 11 липня 2017 року на 8 хвилині), однак судом першої інстанції не надано оцінки таким дослідженим в ході судового засідання доказам, невірно встановлена правова природа розписки від 26.03.2013 року. Також зазначає, що судом першої інстанції не розглянута заява про застосування позовної давності, зроблена усно представником відповідача під час судового засідання 23.08.2017 року. Так у договорах позики від 04.03.2012 року та від 25.03.2012 року встановлений строк повернення коштів відповідно до 04.03.2013 року та до 25.03.2012 року, а відтак, враховуючи ч.1 ст.257 ЦК України, позовна давність для стягнення заборгованості за договором позики від 04.09.2012 року спливла 04.03.2016 року та позовна давність для стягнення заборгованості за договором позики від 25.09.2012 року спливла 25.03.2016 року, оскільки позов до суду був поданий лише 30 травня 2016 року, то позивачем пропущений строк подання до суду позову про стягнення заборгованості за вказаними договорами позики. Враховуючи наведене просить суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року, ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача, представника апелянта ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 щодо заперечення доводів скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не повернула ОСОБА_3 позичені згідно з договором позики від 04.09.2012 року та договором позики від 25.09.2012 року та розпискою від 20.12.2012 року, що на думку суду є підставою для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення боргу в сумі 365 142,86 грн. та складається з суми основного боргу за договором позики в розмірі 344474, 46 грн., 3% річних в розмірі 20 668,46 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04.09.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Згідно з п. 1 договору позикодавець ОСОБА_3 при укладенні цього договору передав у власність позичальникові ОСОБА_5, строком до 04.03.2013 року, грошові кошти в розмірі 37726,96 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору (курс 7,9930 грн. за 1 долар США) становить 4720 дол. США

Пунктом 2 договору передбачено, що позичальник ОСОБА_5 зобовязується повернути позикодавцеві ОСОБА_3 до 04.03.2013 року грошові кошти в розмірі, які на день розрахунку мають відповідати еквівалентові суми 4720 дол. США.

25.09.2012 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 було укладено ще один договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7

Згідно з п. 1 договору позикодавець ОСОБА_3 при укладенні цього договору передав у власність позичальникові ОСОБА_5, строком до 25.03.2013 року, грошові кошти в розмірі 37726,96 грн., що згідно курсу НБУ на день укладення договору (курс 7,9930 грн. за 1 долар США) становить 4720 дол. США

Пунктом 2 договору передбачено, що позичальник ОСОБА_5 зобовязується повернути позикодавцеві ОСОБА_3 до 25.03.2013 року грошові кошти в розмірі, які на день розрахунку мають відповідати еквівалентові суми 4720 дол. США.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що 26.03.2012 року позивач погодився на продовження вищевказаних договорів позики від 04.09.2012 року та від 25.09.2012 року до 28.09.2014 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Крім того, 26.03.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, що підтверджується розпискою. За вищевказаним договором сума позики становить 4 320 доларів США.

ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 18 березня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-СГ №279386.

Із заяв від 04.09.2012 року та від 25.09.2012 року, які посвідчені приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, вбачається, що ОСОБА_6 дає свою згоду на укладення договору позики грошових коштів ОСОБА_5 та такий правочин відповідає інтересам їх сімї та погоджується з тим, щоб умови договору позики грошових коштів визначалися його дружиною самостійно.

Пунктом 4 договорів позики від 04.09.2012 року та від 25.09.2012 року передбачено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження кладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у том уразі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до ч.1 , 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Як вбачається з договорів позики від 04.09.2012 року та 25.09.2012 року, які розпискою від 26.03.2012 року були продовжені до 28.09.2014 року, ОСОБА_5 зобовязується повернути позикодавцеві ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі, які на день розрахунку мають відповідати еквівалентові суми 4720 дол. США за кожним з договорів.

Крім того, з розписки, складеної 26.03.2013 року, вбачається, що 26.03.2013 року ОСОБА_5 серія та номер паспорта СГ 188120 позичила у ОСОБА_3 4 320 доларів США , що згідно курсу НБУ 7,993 за 1 дол. США становить 34 530 гривень.

Дана розписка відповідачем не оспорювалася.

13.02.2014 року ОСОБА_3 звертався з вимогою до ОСОБА_5 на підставі ч.2 ст. 1049 ЦК Ураїни про повернення коштів позичених останньою згідно розписки від 26.03.2013 року в строк до 15.03.2014 року. Проте, дана вимога виконана ОСОБА_5 не була.

Оскільки договорами позики від 04.09.2012 року та 25.09.2012 року, а також розпискою від 26.03.2013 року підтверджується наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, позивач вправі вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_5 частинами повертала позивачу борг, а саме: 10 січня 2013 року - 240 дол. США, 05 лютого 2013 року - 240 дол. США , 120 дол. США, 05 квітня 2013 року 240 дол. США, 05 липня 2013 року 240 дол. США, 05 листопада 2012 року 240 дол. США, 05 травня 2013 року 240 дол. США, 05 червня 2013 року 240 дол. США, що підтверджується відповідними розписками.

Судом першої інстанції встановлено, що позичені кошти були повернуті позивачу частково, проте решта суми так повернуто й не було і на час розгляду справи в суді та ухвалення судом рішення у справі. Крім того, відповідач всупереч вимогам ст. ст. 76, 77 ЦПК України не надав доказів на підтвердження повернення ОСОБА_3 решти позичених коштів й в суді апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З'ясувавши справжню природу укладених правочинів, встановивши фактичні обставини справи, обставини написання розписки, суд першої інстанції з врахуванням наявності у договорах позики умови про позику та зобов'язання повернути позичені кошти, прийшов до вірного висновку про те, що дані договори підтверджують факт отримання у позику грошової суми, а відтак є підтвердженням укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договорів позики.

Враховуючи те, що договори позики від 04.09.2012 року та 25.09.2012 року, а також розписка від 26.03.2013 року відповідачем не оспорювалася, беручи до уваги положення ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність за порушення грошового зобов'язання, а також те, що відповідачем позичені кошти в повному обсязі не були повернуті, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 в користь ОСОБА_3суму основного боргу у розмірі 365 142,86 грн., що складається з суми основного боргу за договором позики в розмірі 344474, 46 грн., 3% річних в розмірі 20 668,46 грн.

Іншого розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позивача відповідачем та її представником суду першої інстанції не було надано.

Безпідставними та необґрунтованими є доводи апелянта про те, що позовна давність для стягнення заборгованості за договором позики від 04.09.2012 року спливла 04.03.2016 року та позовна давність для стягнення заборгованості за договором позики від 25.09.2012 року спливла 25.03.2016 року, а позов до суду був поданий лише 30.05.2016 року, то позивачем пропущений строк подання до суду позову про стягнення заборгованості за вказаними договорами позики, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у серпні 2014 року звертався в Залізничний районний суд м. Львова з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, проте ухвалою суду від 06.08.2014 року позовну заяву ОСОБА_3 було повернуто позивачеві на підставі ст.115 ЦПК України.

Крім того, 16.03.2016 року ОСОБА_3 звернувся в Городоцький районний суд Львівської області з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, проте ухвалою судді від 14.04.2016 року позовну заяву було повернуто позивачу для подання до належного суду.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що позивач заперечує укладення договору позики від 26.03.2013 року на суму 4320 доларів США з тих підстав, що така розписка була надана позивачу як доказ наявності заборгованості за попередніми договорами не ґрунтуються на матеріалах справи та дана розписка містить інформацію про позику грошей в сумі 4 320 дол. США., що є самостійним договором позики.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, зробленого судом першої інстанції розрахунку заборгованості за договором позики.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.06.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_8