Справа №751/1585/18
Провадження №2/751/659/18
26 червня 2018 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Цибенко І. В.
з участю секретаря Чвірової О.О.
позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Чернігові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом і просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком № АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку. Позов обґрунтовано тим, що вона є власником будинку за адресою АДРЕСА_1. Відповідач по справі ОСОБА_2 є її братом, зареєстрований разом з нею за адресою АДРЕСА_1, однак з вересня 2016 року не проживає у вказаному будинку, не цікавиться ним та не бере участі в оплаті комунальних послуг, тобто припинив виконувати обов'язки члена сім'ї. Відповідача не з'являється у будинку більш ніж 1,5 року. Посилаючись на ст.ст. 71,72 КК України, ст. 405 ЦК України просить задовольнити її позов.
В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, не заперечувала щодо винесення заочного рішення по справі. Пояснила, що відповідач зареєстрований її будинку, однак після смерті їх батька поїхав до м. Київ, де і проживає до цього часу. Сосунки відповідач з нею не підтримує, в забезпеченні будинку участі не приймає. Його речей в будинку немає. Будинок належав батькові, вона прийняла його у спадок, брат відмовився від спадщини, а тому єдиним власником будинку є вона.
Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, відзив не подав.
Відповідно до ст. ст. 223, 280-282 ЦПК України суд ухвалив судове засідання провести у відсутності відповідача, в порядку заочного розгляду, на підставі наявних в справі доказів.
Вислухавши доводи позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05.03.2018 року (а.с. 3).
Відповідно до відомостей обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Чернігівській області від 21.03.2018, копії домової книги та довідки Управління адміністративних послуг ЧМР № 3593 від 12.03.2018 вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 29.03.1997 ( а.с.16, 6-7).
За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Позивач, як власник житла, ставить питання про захист своїх прав та визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, оскільки на даний час він не є членом її сім'ї та не проживає за адресою реєстрації більше року.
За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Згідно ч. 3 ст. 8 Конституції України її норми є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав безпосередньо на підставі норм Конституції України гарантується.
Поняття права власності визначено ст. 316 ЦК України, згідно якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а у відповідності до ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю, а ч. 4 даної статті зазначає, що право приватної власності є непорушним, що також закріплено і в ч. 1 ст. 321 ЦК України, яка вказує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений його чи обмежений у його здійсненні.
Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено право власника володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.
Відповідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що вникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Позивач доводить, що набула права власності на будинок за адресою АДРЕСА_1, відповідач був прописаний у даному будинку, однак членом її сім'ї не являється, не проживає за місцем реєстрації більше року та не сплачує комунальні послуги за утримання будинку.
Відповідно до акту від 12.03.2018 відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, але не проживає з вересня 2016 по теперішній час(а.с. 9).
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що є матір'ю позивачу, яка являється власником будинку АДРЕСА_1 Вона проживає разом з донькою. Відповідач є її сином, однак вже 2 роки не проживає в будинку.
Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що є чоловіком позивача та проживає разом з дружиною в будинку АДРЕСА_1 з 2004 року. На момент його вселення в будинок, відповідач там проживав, однак протягом останніх 2 років там вже не проживає. Де він може знаходитись не знає.
Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але не є членами його сім'ї.
На підставі вищевикладеного, та враховуючи, що відповідач не є членом сім'ї позивача, договір найму не укладався, а тому суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування спірним жилим приміщенням.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили.
За вказаних обставин ухвалення судом рішення про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом є достатньою правовою підставою для зняття відповідача з реєстрації у відповідному житловому приміщенні. Відповідач підлягає зняттю з реєстрації в спірному житлі після подання позивачем до органу реєстрації цього рішення за умов, що воно набрало законної сили.
Отже, вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації не підтверджена доказами про порушення її права, не обґрунтована правовими підставами, а тому в її задоволенні необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 76-89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 271-273, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, НОМЕР_1, виданий Новозаводським ВМ УМВС України 21.04.2010) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.
В задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, НОМЕР_1, виданий Новозаводським ВМ УМВС України 21.04.2010) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору в розмірі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Чернігівської області, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну і резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Повний текст рішення суду буде виготовлено 02.07.2018.
Головуючий - суддя І. В. Цибенко