Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 336/2275/17

провадження № 61-27709св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство внутрішніх справ України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року у складі судді Дмитрюк О. В. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року у складі колегії суддів Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 27 травня 1986 року до 12 грудня 1986 року в ході виконання службового обов'язку, приймав участь в ліквідації наслідків аварії в 30-кілометровій зоні небезпеки в зоні підвищеної радіоактивності та отримав дозу радіоактивного опромінення 26,065 рентген.

Внаслідок ушкоджень здоров'я, отриманих під час служби в органах внутрішніх справ, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.

Його хвороби пов'язані з виконанням службових обов'язків по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та були приводом для неодноразових звернень до лікарні для проходження стаціонарного лікування, перебування на якому призводило до нетривалого покращення.

17 грудня 2007 року йому було встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % стійкої втрати працездатності.

Вважає, що у зв'язку з отриманими захворюваннями, які пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, йому завдана моральна шкода, в розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, тобто 240 000,00 грн, яку він просив суд стягнути з Міністерства внутрішніх справ України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року, в задоволенні позову відмовлено.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав до суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ушкодження здоров'я позивача відбулось під час проходження служби в органах внутрішніх справ, а тому до спірних правовідносин мають застосовуватися положення статей 1167, 1187 ЦК України.

Зазначає, що обов'язок держави відшкодувати йому моральну шкоду покладено на відповідача як на центральний орган виконавчої влади.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній вище справі та витребувано її із суду першої інстанції.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 336/2275/17 передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що порядок відшкодування шкоди, завданої працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, передбачений спеціальними законами і положення статті 440-1 ЦК України (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) на спірні правовідносини не розповсюджується.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Суд установив, що ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ з 01 жовтня 1981 року по 07 червня 1995 року.

У період з 27 травня 1986 року по 12 грудня 1986 року позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.

Згідно постанови Центральної військово-лікарської комісії № 160 від 24 вересня 1996 року позивач має захворювання - вегето-судинна дистонія по змішаному типу з синкопальними станами, яке пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Також ОСОБА_4 має ще низку захворювань, які не пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

17 грудня 2007 року позивачу встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % стійкої втрати працездатності.

Позивачем заявлено вимоги на підставі статей 23, 1167 ЦК України.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотню дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Встановивши, що захворювання позивача «Вегетосудинна дистонія по змішаному типу синкопальними станами» пов'язано з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, суди попередніх інстанцій правильно вказали, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди та дійшли обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для покладення обов'язку про відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство внутрішніх справ України.

Крім того, відшкодування моральної шкоди завданої ушкодженням здоров'ю внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у формі медичного обслуговування, гарантій, компенсацій та пільг.

Доводи касаційної скарги про право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, отриманого у період з 27 травня 1986 року по 12 грудня 1986 року в зоні Чорнобильської АЕС, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій з підстав наведених вище.

Інші аргументи касаційної скарги також не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 12 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат