Справа № 183/3670/17
№ 2/183/447/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,

секретаря Демяненка Р.К.,

розглянувши у в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 огли до Попасненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на житловий будинок з господарчими будівлями, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Попасненської сільської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарчими будівлями № 70 по вул. Шевченко в с. Попасне Новомосковського району Дніпропетровської області, на підставі договору купівлі продажу, укладеного 05 березня 2004 року між ним та ОСОБА_6.

В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням уточненого позову, позивач зазначає, що у 2004 році він купив у ОСОБА_6 житловий будинок з господарчими будівлями № 70 по вул. Шевченко в с. Попасне Новомосковського району Дніпропетровської області. 05 березня 2004 року ОСОБА_6 написав розписку, у якій зазначив, що отримав від ОСОБА_1, в присутності свідків три тисячі гривень в рахунок вартості вищезазначеного будинку, який він продав останньому. ОСОБА_6 передав позивачу ключі від будинку, свідоцтво про право власності на житловий будинок, технічний паспорт, і позивач зі своєю сімю вселився в будинок, де проживають до цього часу. ОСОБА_6 пообіцяв підготувати документи для посвідчення договору купівлі продажу будинку у нотаріуса, але цього не зробив.

27 грудня 2007 року ОСОБА_6 помер. Його дружина ОСОБА_7 померла 25 грудня 2000 року.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 5,170 га, розташованої на території Попасненської сільської ради, кадастровий номер №-01-001-0273 прийняв його син - ОСОБА_8, а дочка померлого -ОСОБА_4, відмовилася від прийняття спадщини на користь брата.

На житловий будинок з господарчими будівлями № 70 по вул. Шевченко в с. Попасне Новомосковського району діти померлого не претендували та ніяких претензій не заявляли.

05 липня 2014 року помер ОСОБА_8. Після його смерті спадщину прийняла його дочка ОСОБА_3, яка також не зверталася до позивача з претензіями відносно будинку, який він купив у ОСОБА_6.

Також позивач зазначає, що з березня 2004 року він дійсно проживає у спірному будинку без реєстрації по теперішній час, що підтверджується відповідною довідкою. За час проживання в будинку він здійснив в ньому значні покращення: провів у будинок газ, зробив опалення для обігріву будинку, замінив у будинку всі вікна на металопластикові, поміняв всі міжкімнатні та вхідні двері, зробив ремонт в середині і зовні будинку. Крім того, позивач сплачував земельний податок за присадибну ділянку за адресою будинку, що також підтверджується відповідною довідкою.

У звязку з зазначеним позивач вважає що угода купівлі продажу будинку відбулася між ним та ОСОБА_6 повністю, оскільки він сплатив останньому повну вартість житлового будинку, а ОСОБА_6 передав йому житловий будинок і ключі від нього, а тому позивач вважає, що за ним, в порядку ч.2 ст.220 ЦК України, повинно бути визнано судом право власності на цей будинок.

Ухвалою суду від 04 серпня 2017 року відкрите провадження у справі. За результатами підготовчого провадження відповідною ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність, згідно якої позов підтримав.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позов визнала.

Відповідач ОСОБА_3., представник Попасненської сільської ради, представник третьої особи в судове засідання також не зявилися, були належним чином повідомлені про дату, час і місце засідання, причини неявки суду не повідомили.

У відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, справа розглянута за правилами загального позовного провадження, з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Судом по справі встановлено, що на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (домоволодіння), виданого 08.09.1987року виконавчим комітетом ОСОБА_5 районної ради, на підставі рішення виконкому ОСОБА_5 районної ради №165 від 20.05.1987 року, ОСОБА_6 на праві особистої власності належав житловий будинок (домоволодіння) №70 по вул. Шевченко в с. Попасне Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 7).

Суду надано копію розписки від 05 березня 2004 року, у відповідності до якої ОСОБА_6, в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, отримав від ОСОБА_1 ОСОБА_2 огли три тисячі гривень в рахунок вартості будинку який знаходиться за адресою: с. Попасне, вул. Шевченко, буд.70 Новомосковського району, який він йому продав (передав будинок і ключі від нього), претензій по оплаті вартості будинку до ОСОБА_1 не має, витрати по оплаті оформлення угоди покладаються на обидві сторони порівно (а.с.6).

Відповідно до вимог ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

27 грудня 2007 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті ОСОБА_5 районної державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 443/2008, матеріали якої свідчать про наступне. Єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину являється син померлого ОСОБА_8. Дочка померлого ОСОБА_4 відмовилася від прийняття спадщини після смерті батька на користь брата ОСОБА_8, та 30.09.2008 року Державним нотаріусом ОСОБА_11 останньому видано Свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з земельної ділянки площею 5,170 га, кадастровий номер -01-001-0273, розташованої на території Попаснянської сільської ради Новомосковського району (а.с.26-32).

Також судом було перевірено коло спадкоємців після смерті ОСОБА_7, померлої 25 грудня 2000 року, дружини ОСОБА_6. Спадкове майно, яке складається з сертифікату на право на земельну частку (пай) розміром 5,62 га в КСП «Правда» с. Попесне Новомосковського району, отримала дочка померлої ОСОБА_4, про що свідчить копія Свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 39).

05 липня 2014 року помер ОСОБА_8. З матеріалів спадкової справи вбачається, що у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини звернулася дочка померлого ОСОБА_3, у якій також зазначила, що крім неї спадкоємцем ОСОБА_8 є його дочка ОСОБА_12, яка зареєстрована за тією ж адресою, що і померлий (а.с.52).

Враховуючи визнання позову відповідачем ОСОБА_4, суд приходить до висновку, що спадкоємці померлого ОСОБА_6, який продав будинок позивачеві, втратили інтерес до майна, на яке позивач просить визнати право власності в судовому порядку.

В матеріалах справи міститься довідка виконкому Попасненської сільської ради Новомосковського району від 29.04.2017 року, у відповідності до якої Ібрагімов ОСОБА_2 огди разом зі своєю сімю дійсно проживає без реєстрації з березня 2004 року по теперішній час за адресою: с. Попасне, вул. Шевченко, буд. 70 (а.с.14). За цією ж адресою позивач має у користуванні присадибну ділянку площею 0,40 га, за яку з 2004 року сплачував земельний податок (а.с.15,16).

Як зазначає у своєму позові ОСОБА_1 угоду купівлі продажу зазначеного житлового будинку не було посвідчено нотаріально, тому його право власності на будинок повинно бути визнано в порядку ч.2 ст. 220 ЦПК України.

Між тим, суд вважає за необхідне, застосувати до правовідносин, що виникли між сторонами, норми ст. 344 ЦК України, у відповідності до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, а п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначає, що правила ст. 344 ЦК України поширюються також у випадках, коли володіння почалося за три роки до набрання чинності ЦК України.

До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в зясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є обєкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Рішенням Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення докористування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом обєктивного і прямо не опосередкований у субєктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним обєктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 15 ЦПК України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Ст. 4 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

ЦК та іншими законами може встановлюватися для захисту певних чи окремих категорій прав спеціальні способи захисту прав. Наприклад, земельне законодавство регулює відносини, у тому числі й цивільні, обєктом яких є земля; сімейне законодавство містить норми щодо захисту цивільних прав, повязаних з сімейними відносинами, тощо. З урахуванням наведеного суд під час розгляду і вирішенні цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні правовідносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК України, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення ст. 16 ЦК України і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадках, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія ЦК.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених ст. 16 ЦК з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Суд позбавлений можливості визнати право власності за позивачем на нерухоме майно, з підстав, визначених ч.2 ст. 220 ЦК України, оскільки укладений між сторонами договір купівлі-продажу в простій письмовій формі є нікчемним.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 огли є обґрунтованим, однак підлягає задоволенню з інших підстав.

В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що позивач в 2004 році безперешкодно заволодів нерухомим майном, що належало ОСОБА_6, та продовжує відкрито, постійно ним володіти, що дає суду достатні дані для визнання позивача власником нерухомого майна, з підстав, зазначених в ст. 344 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,76,81,89,263,265 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд, -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ОСОБА_2 огли (ІПН НОМЕР_1) право власності на житловий будинок з господарчими будівлями № 70 по вул. Шевченко у с. Попасне Новомосковського району Дніпропетровської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сорока О.В.