АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2834/17 22-ц/774/869/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 210/2834/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року, яке ухвалено суддею Ступак С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 22 січня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2011 року, що набрало законної сили 21 березня 2011 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики, а саме основний борг у розмірі 14943,76 грн., витрати по оплаті державного мита в розмірі 149,44 та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 гривень.

Посилаючись на те, що на теперішній час вказане рішення суду залишається невиконаним, у зв'язку з чим просила суд з підстав, визначених ст. 625 ЦК України, стягнути з ОСОБА_2 на її користь інфляційні втрати та три відсотки річних за період прострочення виконання зобов'язань.

Уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу, суму інфляційних втрат та суму трьох відсотків річних у розмірі 31536,45 гривень за період з листопада 2010 року по травень 2017 року, а також витрати на юридичну допомогу по справі у розмірі 3000,00 гривень.

Рішенням Дзержинського районного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що рішення суду було винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що висновок суду проте, що до правовідносин, які виникають з приводу виконання судових рішень застосовуються положення ЗУ «Про виконавче провадження» та не можуть застосовуватись норми Цивільного кодексу є неправильним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідач ОСОБА_2 судом неодноразово повідомлявся, проте всі повідомлення повертаються з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 69,70,77,78), зокрема це свідчить що він не цікавиться кореспонденцією.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Колегія суддів вважає, що судом вжито всіх заходів для повідомлення відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Саксаганського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2011 року, що набрало законної сили 21 березня 2011 року, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики, а саме основний борг у розмірі 14943,76 грн., витрати по оплаті державного мита в розмірі 149,44 та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 гривень. (а.с. 4-5).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. (а.с. 47).

На примусовому виконанні у Саксаганському відділі ДВС міста Кривий Ріг ГТУЮ у Дніпропетровській області знаходився виконавчий лист № 2-375 від 09.02.2011 року виданий Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з ОСОБА_2 боргу у розмірі 15212,44 грн. на користь ОСОБА_1. Виконавче провадження за вищевказаним листом було відкрито 06.06.2016 року. Станом на 13.11.2017 року залишок заборгованості становить 12801,18 грн. (а.с. 34).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що спір містить інші правовідносини, ніж грошове зобов'язання, виникли вони з приводу виконання судового рішення, тому необхідно до них застосовувати норми ЗУ «Про виконавче провадження», що виключає можливість застосування норм, які передбачають цивільно-правову відповідальність за виконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

За змістом п.п.3,4 ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Однак, суд першої інстанції дійшов таких висновків при неповному з'ясуванні обставин справи, та з порушенням норм процесуального права.

Згідно п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, положень ЦПК України обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства.

Статтею 6 §1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17.07.97 року (зі змінами та доповненнями), передбачено не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так, право на судовий захист, яке гарантується статтею 6 §1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов'язкове судове рішення залишалось невиконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок.

За змістом статей 524 та 533 ЦК України грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду.

Отже, зважаючи на юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов'язань, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача, у зв'язку із неповерненням суми боргу, стягнутої судовим рішенням, на користь позивача суму інфляційних втрат у розмірі 12641,53 гривень та суму трьох відсотків річних у розмірі 3042,48 гривні за період з листопада 2010 року по травень 2017 року.

Колегія суддів перевірила визначений позивачем розмір інфляційних втрат та трьох відсотків річних, та прийшла до висновку про його обґрунтованість, виходячи з наступного.

Так, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, суди повинні враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр».

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця.

На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.

Як вбачається з наведених позивачем ОСОБА_1 розрахунок інфляційних втрат та трьох відсотків річних було проведено з урахуванням зазначених вимог.

Із розрахунку визначеного позивачем, розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 34536,45гривень: із них 15212,44 гривень - основний борг, інфляційні втрати - 12641,53 грн., три процента річних - 3042,48 грн. Проте, колегія суддів не може погодитись з даним розміром стягнення, оскільки це буде подвійне стягнення, тому що рішенням Саксаганського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2011 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за договором позики, а саме основний борг у розмірі 14943,76 грн.

Крім того, розмір основного боргу, який вказує позивач та бере його за основу розрахунку інфляційний втрат та трьох процентів річних - 15212,44 грн., не відповідає розміру, стягнутому за рішенням Саксаганського районного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2011 року, а саме 1493,76 грн.+ 149,44 грн.+ 120,00= 15213,20 грн.

При цьому згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України в редакції від 18.03.2004 року).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленого законом прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до Договору про надання юридичної допомоги від 15 липня 2017 року, позивач ОСОБА_1 сплатила адвокату ОСОБА_4 грошові кошти за надання правової допомоги у розмірі 3000,00 грн., про що зазначено п. 3.1 договору та підтверджується квитанцією № 03 від 25.09.2017 року. (а.с. 24,26).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 було надано суду розрахунок витрат на правову допомогу (а.с. 26,27), який містить погодинний розрахунок витраченого часу на виконання Договору про надання юридичної допомоги від 15 липня 2017 року, у зв'язку з чим з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, понесені нею на оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення у справі - скасуванню відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 12641,53 грн., 3% річних у розмірі 3042,48 грн. судових витрат, понесених на оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у розмірі 3 000 грн. та судовий збір у розмірі 640 грн.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 17 січня 2018 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у розмірі 12641,53 грн., 3% річних у розмірі 3042,48 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката, у розмірі 3 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 20 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: