ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року

м.Суми

Справа №577/2059/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/665/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 лютого 2018 року в складі судді Гетьмана В.В., ухваленого у м. Конотоп,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду з позовом, в якому після уточнення, ОСОБА_1 просив: 1) визнати за ним право власності на 30/100 часток буд. № 96 по вул. Заозерна (Ворошилова) в с. Підлипне м.Конотопа Сумської області; 2) розділити майно в натурі, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, виділивши йому: морозильну камеру «Zanussi» вартістю 8 000,00 грн., 4 люстри вартістю 4 000,00 грн., ноутбук вартістю 8 000,00 грн., деревяне ліжко, тумбу з дзеркалом ручної роботи, вартістю 15 000,00 грн., тумбу деревяну ручної роботи під телевізор вартістю 4 000,00 грн., ліжко деревяне ручної роботи вартістю 8 000,00 грн., цифровий фотоапарат вартістю 2 000,00 грн., кухонний куток з дерева вартістю 8 000,00 грн., телевізор «LG» діагоналлю 42 дюйми вартістю 15 000,00 грн., газонокосарку вартістю 2 000,00 грн., пилку болгарку вартістю 1 000,00 грн., автомобільну міні мийку і пилосос «Кarcher» вартістю 5 000,00 грн., автомобіль «Cheri Amulet» 2008 року випуску вартістю 30 000,00 грн., а ніше майно залишити ОСОБА_4; 3) стягнути з ОСОБА_4 на його користь 1 817,40 грн. судового збору, 1 1643,20 грн. вартості проведення судової будівельно-технічної експертизи, 3961,60 грн. вартості проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи.

Свої вимоги мотивував тим, що з 12.10.1991 року по 26.11.2015 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, від якого мають повнолітнього сина ОСОБА_8. З 1994 року проживали в належному ОСОБА_4 буд. № 96 по вул. Заозерна (колишня Ворошилова) с. Підлипне м. Конотопа. За час подружнього життя за спільні кошти провели до будинку необхідні комунікації, а саме: газове опалення, централізоване водопостачання, телефонний звязок, замінили 10 деревяних вікон на пластикові із заміною підвіконь, 5 деревяних вікон в літній кухні на пластикові з підвіконнями, обшили будинок, сарай, літню кухню сайдингом, здійснили облицювання кутів будинку і літньої кухні декоративною цеглою, цоколь будинку плиткою піщаника, збудували 12 м паркану з профнастилу з фундаментом із декоративної цегли та внутрішню огорожу довжиною 20 м, встановили 2 вхідних деревяних дверей та 4 міжкімнатних дверей, купили та встановили металевий гараж, два ганки з металевою ковкою, вирили та облаштували колодязь з електричною насосною станцією для води, побудували гараж з піноблоку, вбиральню, ванну і коридор, у ванній кімнаті встановили душовий бокс, унітаз, мийку з тумбою, ванну, пральну машину. Отже, під час шлюбу істотно збільшилася вартість вищевказаного будинку за рахунок спільних трудових та грошових затрат, тому, вважає, що він має право на частину житлового будинку. Крім того, спільно з дружиною було придбано ряд речей, що також підлягають поділу.

Не погоджуючись із заявленим позовом, ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_1 із зустрічними позовними вимогами та просила поділити майно подружжя, виділивши їй: автомобіль НОМЕР_1, 2008 року випуску, компютер «Samsung», 2 принтери, сканер, компютерний стіл.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20.02.2018 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 20.02.2018 року про виправлення описки та додаткового рішення від 20.02.2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на автомобіль НОМЕР_1, 2008 року випуску, вартістю 30 000,00 грн., газонокосарку вартістю 2 000,00 грн., пилку болгарку вартістю 1 000,00 грн., СВЧ піч вартістю 3 000,00 грн., шафу-купе і тумбу в передпокій вартістю 15 000,00 грн., диван вартістю 2 000,00 грн., цифровий фотоапарат вартістю 2 000,00 грн., кухонний куток з дерева вартістю 8 000,00 грн., раковину з тумбою вартістю 5 000,00 грн., ліжко деревяне ручної роботи вартістю 8 000,00 грн.

Виділено ОСОБА_4 та визнано за нею право власності на меблі для кухні вартістю 30000,00 грн., газову плиту та електродухову піч вартістю 15 000,00 грн., барну стойку вартістю 3 000,00 грн., вісім люстр вартістю 8 000,00 грн., дві супутникові антени вартістю 3000,00 грн., пральну машину «Zanussi» вартістю 6 000,00 грн., шафу-купе у спальні вартістю 8 000,00 грн., тумбу деревяну ручної роботи під телевізор вартістю 4 000,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково: виділено ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на газовий балон, 2 ножі, ваги - вартістю 1 000,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 225,60 грн. судового збору. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 4,00 грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на 30/100 часток будинку №96 по вул. Заозерна (колишня Ворошилова) в с.Підлипне м. Конотопа, останній подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове, про задоволення цих вимог позову, а також вирішити питання відшкодування судових витрат, понесених під час розгляду справи місцевим судом в сумі 17 422,20 грн. та за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 3508,00 грн.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що поліпшення житлового будинку здійснено за рахунок особистих коштів ОСОБА_4, оскільки вони з відповідачем мали сімейний бізнес з продажу мяса, документи були оформленні на його колишню дружину, однак його організацією та веденням вони займалися спільно, що підтверджується поясненнями свідків. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку, оскілки визнав, що речі домашнього вжитку були придбані за спільні кошти подружжя, та поділив їх, а у задоволенні вимог позову про визнання за позивачем 30/100 частки будинку, відмовив. Крім того, після звернення позивача до суду з даним позовом, відповідач подарувала спірний будинок їхньому спільному сину, чим позбавила його права претендувати на спільне майно.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі просять скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін. Вказують, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на частину будинку, оскільки 1/3 його частину ОСОБА_4 отримала у спадщину, а 2/3 в дарунок, тобто будинок є її особистою власністю. Поліпшення будинку відбулося за рахунок її особистих коштів, а не сумісних, оскільки вона (ОСОБА_4І.) за період з 2008 року по 2015 року мала дохід в сумі 1 352 562,00 грн., тоді як позивачем не надано доказів того, що він працював та отримував дохід.

Позивач та його представники доводи скарги підтримали та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 та відповідачі проти скарги заперечили та просили рішення залишити без змін.

Відповідно до п. 3 розділу ХIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних суддів у відповідних апеляційних округах.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 30/100 часток будинку, суд першої інстанції виходив з того, що останній не довів факт того, що він працював і отримував дохід, який в подальшому був витрачений на поліпшення вищевказаного будинку. Той факт, що він ніс трудові затрати під час шлюбу, а саме: замовляв меблі, розраховувався за них та за будівельні матеріали, допомагав ОСОБА_4 у здійсненні підприємницької діяльності є лише доказом веденням спільного сімейного господарства.

В іншій частині рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.10.1991 року по 26.11.2015 року, від якого мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 5).

Заочним рішенням Конотопського міськрайонного суду від 26.11.2015 року шлюб між подружжям ОСОБА_5 розірвано.

Житловий будинок №96, що розташований за адресою: вул. Заозерна (Ворошилова), с. Підлипне м. Конотоп, належить на праві приватної власності ОСОБА_4, 1/3 частину якого остання отримала у власність на підставі свідоцтва про право на спадщину від 03.09.1996 року, та 2/3 на підставі договору дарування від 04.12.2006 року (т. 1 а.с. 3, 4,108-115).

13.05.2016 року ОСОБА_4 вказаний житловий будинок подарувала своєму синові ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 116-117).

ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом 11.05.2018 року.

Ухвалою суду від 23.06.2016р. нового власника будинку - ОСОБА_5 залучено у якості співвідповідача за позовом.

Як підтвердили сторони, на даний час договір дарування спірного житлового не визнано недійсним, а тому в силу ст.204 ЦК України він є правомірним.

Свої вимоги позивач ОСОБА_1 мотивував нормами Сімейного кодексу, якими врегульовані правовідносини спільної сумісної власності подружжя, в т.ч. виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало його колишній дружині ОСОБА_4, при тому, що на час судового розгляду, з її володіння вже вибув спірний житловий будинок, в якому позивач просив визнати за ним право власності на 30/100 частки. Вимоги про визнання недійсним договору дарування, на підставі якого його син ОСОБА_5 набув право власності на спірний житловий будинок - не заявляв.

Як роз'яснено у п.24. постанов Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивачем порушено майновий спір про визнання за ним права власності на 30/100 частки спірного житлового будинку на підставі норм Сімейного кодексу України, при тому, що між ним та сином ОСОБА_5, як новим власником будинку, виникли інші за правовим характером правовідносини, які врегулювані нормами Цивільного Кодексу України, але останній протягом судового розгляду справи підстави позову до цього відповідача не змінив.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги, що спірний житловий будинок вже не є об'єктом майна, яке підлягає розподілу між подружжям, оскільки на час вирішення позову вибув з володіння колишньої дружини позивача ОСОБА_4, і тому не може бути об'єктом майна нажитого подружжям у період шлюбу.

Щодо вимоги позову до відповідача ОСОБА_5 про визнання права власності на частку належного йому житлового будинку, то суд першої інстанції, не визначившись з характером спірних правовідносин, які виникли між позивачем та його сином, взагалі не зазначив у мотивувальній частині рішення про підстави відмови у їх задоволенні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами скасування судового рішення частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є неповне зясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення в частині мотивів відмови у задоволенні вимоги про визнання за позивачем права власності на 30/100 частин житлового будинку №96 вул. Заозерна (Ворошилова), с. Підлипне м. Конотоп, слід змінити, ухваливши нове про відмову в їх задоволенні, оскільки предмет спору вже вибув з володіння відповідача ОСОБА_4 на підставі діючого правочину - договору дарування, а норми Сімейного кодексу, якими позивач обґрунтовував вимоги, не розповсюджуються на правовідносини з новим власником будинку відповідачем ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 20 лютого 2018 року змінити в частині мотивів відмови у задоволені позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 12 травня 2018 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: С.Г.Хвостик

ОСОБА_9