АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 408/9030/12 22-ц/774/176/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року

Справа № 408/9030/12-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Бондар Я.М.

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар: Гладиш К.І.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1.

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, сурдоперекладач - ОСОБА_4,

треті особи -приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальова Євгенія Євгеніївна, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, Служба у справах дітей виконкому Металургійної (Дзержинської) районної у місті ради,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19 липня 2017 року, ухваленого суддею Чайкіною О.В. у м. Кривому Розі, повний текст рішення суду складено 24 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про виділення 1/3 частки спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності на 1/3 частину квартири, який неодноразово уточнювала.

В обґрунтування позову зазначила, що з 19.08.2000 року вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, який розірвано за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28.10.2011 року. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею.

18 грудня 2001 року, в період сумісного життя, за спільні сімейні кошти, на підставі договору купівлі-продажу, вони придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване на ім'я відповідача ОСОБА_2

Також, 17 вересня 2004 року за сумісні кошти ними придбано гараж АДРЕСА_8, право власності на який було також зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2

Крім того, зазначила, що 07 жовтня 2013 року, відповідач ОСОБА_2 подарував кватиру АДРЕСА_1 без її згоди своїй матері ОСОБА_3

На підставі викладеного, вважаючи, що вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю, пред'явивши позовні вимоги також й до ОСОБА_3, в остаточній редакції уточненої позовної заяви, просила суд: визнати нерухоме майно - кватиру АДРЕСА_1та гараж АДРЕСА_8 спільною сумісною власністю її та відповідача ОСОБА_2, визнавши, що їх частки є рівними й кожному належить 1/2 його частки; визнати частково недійсним договір дарування 1/2 частини вказаної квартири від 07.10.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати за нею право на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за нею та за відповідачем ОСОБА_2, за кожним з них, право власності на 1/2 частину гаражу АДРЕСА_8; усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселивши її разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вказану квартиру.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 29 вересня 2016 року за заявою позивача ОСОБА_1 закрито провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 1/2 частини гаражу АДРЕСА_8 у зв'язку з її відмовою від позову в цій частині вимог.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано житлову квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із визначенням рівних часток за кожним - по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності об'єкта нерухомого майна.

У задоволенні позовних вимог в частині визнання частково недійсним договору дарування 1/2 частини житлової квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, 07.10.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. за реєстраційним номером 1276, запис про право власності № 2752965 від 07.10.2013 року, номер об'єкта нерухомого майна 18; визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлової квартири АДРЕСА_1, усунення перешкод у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 та вселенні ОСОБА_1 з неповнолітньою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 серпня 2017 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1916,20 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позову про визнання частково недійсним договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.10.2013 року; визнання за нею права власності на 1/2 частину вказаної квартири та вселенні в неї її разом з неповнолітньою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. Послалася на те, що в порушення ч.3 ст. 65, ст. 369 ЦК України, за відсутності її згоди на відчуження спірної квартири, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування спірної квартири частково недійсним та не врахував, що відповідачу ОСОБА_3 (обдарованій), яка є матір'ю відповідача, було відомо про розгляд справи про поділ спірної квартири судом. Крім того зазначила, що вказана квартира є спільною сумісною її та відповідача власністю, про що було відомо відповідачам.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, позивача, яка наполягала на задоволенні апеляційної скарги, відповідачів, які заперечували проти її задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що з 19.08.2000 року сторони знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 28.10.2011 року (а.с. 6 т. 1).

Від шлюбу подружжя має неповнолітню доньку - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5 т.1).

18 грудня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2 було придбано квартиру, що складається з трьох кімнат, загальною площею 61,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.20).

07 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 кватиру АДРЕСА_1, про що було укладено договір дарування житлової квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є, запис № 1276 (а.с.124,151 т. 2).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя з визначенням належності кожному із подружжя по 1/2 її частки, суд першої інстанції виходив з презумпції спільної сумісної власності майна подружжя на вказане нерухоме майно та недоведеності відповідачем протилежного. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування частково недійсним, визнання права власності на 1/2 частини житлової квартири та вселення, суд першої інстанції виходив з недоведеності підстав для визнання договору дарування недійсним та відсутності підстав для задоволення позову щодо визнання права власності на 1/2 частини житлової квартири та вселення позивача разом з неповнолітньою дитиною в квартиру, як похідних.

Проте, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За вимогами ст.ст. 263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини спірної квартири, визнання на неї права власності та вселення в квартиру. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя відповідачами не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Факт придбання спірної квартири в спільну сумісну власність, рівність часток у спільній сумісній власності колегією суддів не перевіряється, оскільки рішення суду першої інстанції відповідачами не оскаржується.

Спірна квартира АДРЕСА_1, була придбана у грудні 2001 року, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР.

За змістом статей 22, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, який діяв на час придбання квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Аналогічні положення містяться в ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 22, 23, 24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», судам роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Після розірвання шлюбу у жовтні 2011 року, а також після звернення ОСОБА_1 у грудні 2012 року до суду із позовом про розподіл спільного майна подружжя, знаючи про спір між сторонами відповідач ОСОБА_2 без згоди колишньої дружини уклав договір дарування спірної квартири, вважаючи її такою, що належить йому на праві приватної власності.

Як видно з Договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є, запис № 1276. Відповідач ОСОБА_2 07 жовтня 2013 року, подарував житлову кватиру АДРЕСА_1 матері ОСОБА_3. (а.с. 124 том. 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згода одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Вказані правова позиція висловлена ВСУ у постановах від 22 лютого 2017 року за № 6-17цс17, від 30 березня 2016 року за № 6-533цс16.

Як зазначає позивач в апеляційній скарзі та підтверджено матеріалами справи, під час укладення спірного договору дарування відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли недобросовісно, оскільки були обізнані про судовий розгляд справи з приводу розподілу даного майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів вважає, доведеним факт недобросовісності дій відповідачів при укладанні договору дарування спірної квартири під час розгляду справи в суді, щодо розподілу спільного майна подружжя, щоб уникнути його поділу.

На підставі викладеного, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції про недостатність встановлення факту недобросовісності та не пред'явлення позивачем вимог про фіктивність укладеного договору, для визнання спірного договору дарування недійсним в частині реалізації права власності позивача на частку у спільному майні.

Колегія суддів вважає, що наявні правові підстави для визнання частково недійсним договір дарування ? частини житлової квартира АДРЕСА_1, який укладений укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. за реєстраційним номером 1276, запис про право власності № 2752965 від 07.10.2013 року, номер об'єкта нерухомого майна 18; та визнати за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину даної житлової квартири.

Колегія суддів також вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги позивача, що їй чиняться перешкоди зі сторони відповідачів у користуванні майном.

Відповідно до ст. 179 ЦПК України в редакції 2004 року, яка діяла на час вирішення справи судом першої інстанції, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

В судовому засіданні колегії суддів відповідач ОСОБА_2 підтвердив факт заміни замків на вхідних дверях у спірній квартирі.

Відповідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добросовісності їх визнання.

У зв'язку із неможливістю позивача ОСОБА_1 користуватися квартирою, через перешкоди зі сторони відповідачів у вільному доступі до житла, її порушене право підлягає судовому захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Належним способом захисту порушених ОСОБА_1 прав користування квартирою АДРЕСА_1 є усунення перешкод у користуванні та вселення разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що в оскаржуваній частині рішення суду постановлено із порушенням норм законодавства, без повного урахування матеріалів справи, тому в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог на підставі положення п.1,3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

В частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 рішення суду не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.п.1,3, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 19 липня 2017 року в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати частково недійсним договір дарування ? частини житлової квартира АДРЕСА_1 , який укладений укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. за реєстраційним номером 1276, запис про право власності № 2752965 від 07.10.2013 року, номер об'єкта нерухомого майна 18.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлової квартира АДРЕСА_1.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 разом із неповнолітньою дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у користуванні житловою квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 14 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: