Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 462/2346/16-ц

провадження № 61-11151св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Львівське комунальне підприємство «Левандівка»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року, у складі головуючого-судді Ліуша А. І., та постанову апеляційного суду Львівськоїї області від 18 грудня 2017 року, у складі суддів Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Левандівка», ОСОБА_5 про демонтаж перегородок на площі приміщень спільного користування.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до пункту 2 розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 19 лютого 2016 року «Про самочинне будівництво здійснене ОСОБА_4, ОСОБА_6» відповідача зобов'язано демонтувати самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме: кухні під літ. LX і коридорі під літ. ХХХІХ та привести планування в гуртожитку житлового приміщення АДРЕСА_1 до попереднього стану.

На виконання зазначеного розпорядження, Львівське комунальне підприємство «Левандівка» неодноразово попереджало відповідача про демонтаж самочинного будівництва здійсненого ним за вищезазначеною адресою.

Згідно акта обстеження комісії Львівського комунального підприємства «Левандівка» від 31 березня 2016 року, відповідач самочинно здійсненого будівництва не демонтував.

На підставі вищезазначеного, просило суд зобов'язати відповідача демонтувати самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ. LX і коридорі під літ. ХХХІХ в гуртожитку приміщення АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року позов задоволено в повному обсязі.

Зобов'язано ОСОБА_4 демонтувати самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ.LX і коридорі під літ. ХХХІХ в гуртожитку приміщення АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач, в порушення зазначених норм законодавства, самочинно влаштував перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ. LX і коридору під літ. ХХХІХ в гуртожитку приміщення АДРЕСА_1 без належної згоди на здійснення будівництва, яка надається відповідним органом місцевої ради, а також таке самочинне будівництво порушує права та інтереси третіх осіб, які не можуть належним чином та у повному обсязі користуватись спільно вищевказаним приміщенням.

Постановою апеляційного суду Львівськоїї області від 18 грудня 2017 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4, просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що після виявлення самочинного будівництва позивачем у встановленому Положенням № 835 порядку не було складено акт-попередження, а відразу було видане розпорядження про демонтаж самочинно влаштованих перегородок на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ. LX і коридору під літ. ХХХІХ в гуртожитку приміщення АДРЕСА_1.

Також положення статті 376 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України) та Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, яким керувався позивач при винесенні розпорядження про демонтаж до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки приєднання до житлових приміщень спільного користування, а саме кухні під літ. LX і коридору під літ. ХХХІХ здійснена без зайняття частини прибудинкової земельної ділянки, а тому не є самочинним будівництвом.

Крім того, судом першої інстанції застосовано положення статті 152 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) в редакції, не чинній на момент виникнення спірних правовідносин.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 березня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 19 лютого 2016 року «Про самочинне будівництво здійснене ОСОБА_4, ОСОБА_6» №84 відповідача ОСОБА_4 зобов'язано демонтувати самочинно влаштовані перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме: кухні під літ. LX і коридорі під літ. ХХХІХ та привести планування житлового приміщення АДРЕСА_1 до попереднього стану (а.с. 6).

Згідно акта обстеження комісії ЛКП «Левандівка» від 31 березня 2016 року, відповідачем вказане розпорядження не виконано, планування житлового приміщення АДРЕСА_1 в гуртожитку за вищезазначеною адресою, до попереднього стану не приведене (а.с. 14).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», управління у сфері містобудівної діяльності здійснюється Верховною Радою України, Кабінетом Міністрів України, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади з питань будівництва, містобудування та архітектури, іншими спеціально уповноваженими органами містобудування та архітектури, місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування.

Згідно пункту 3.6 розділу VІ Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 08 липня 2010 року № 3704, до повноважень районної адміністрації міської ради у галузі будівництва належить розгляд питань та вжиття заходів у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку щодо фактів самовільного будівництва.

Пунктами 2.2, 3.1 Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, що затверджене рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 835 визначено, що розгляд питань за фактами здійсненого (здійснюваного) фізичними та юридичними особами самочинного будівництва (реконструкції) об'єктів за підвідомчістю справ здійснює районна адміністрація відповідного району, у якому здійснено (здійснюється) самочинне будівництво. Положення поширюється на всі підприємства, установи та організації, всіх суб'єктів підприємницької діяльності, фізичних осіб, які здійснили або здійснюють самочинне будівництво на території міста.

Згідно статей 100, 152 ЖК Української РСРвиконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди).

Згідно статті 179 ЖК Української РСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, передбачено, що власник наймач (орендар) приміщень житлових будинків має право на: переобладнання та перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Відповідно до пункту 1.4.1 Правил користування будинками та прибудинковими територіями, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. До елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, що погіршує умови експлуатації і проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив із того, що відповідач, в порушення вищезазначених норм законодавства, самочинно влаштував перегородки на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ. LX і коридорі під літ. ХХХІХ в гуртожитку приміщення АДРЕСА_1 без належної згоди на здійснення будівництва, яка надається відповідним органом місцевої ради, а також таке переобладнання та перепланування порушує права та інтереси третіх осіб, які не можуть належним чином та у повному обсязі користуватись приміщенням спільного користування.

До такого висновку суди першої та апеляційної інстанцій дійшли без порушень норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що після виявлення самочинного будівництва позивачем у встановленому Положенням № 835 порядку не було складено акт-попередження, а відразу було видане розпорядження про демонтаж самочинно влаштованих перегородок на площі приміщень спільного користування, а саме кухні під літ. LX і коридорі під літ. ХХХІХ в гуртожитку приміщення АДРЕСА_1 спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: складеними Львівським комунальним підприємством «Левандівка» протоколом та актом попередженням від 24 листопада 2015 року про те, що ОСОБА_4 самочинно реконструював квартиру АДРЕСА_1 за вищевказаною адресою, чим порушив статтю 150 Кодексу України про адміністративні правопорушення й постановою адміністративної комісії при Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради від 23 грудня 2015 року № 283 про накладення штрафа на ОСОБА_4 за цією ж статтею (а.с. 122-128).

Крім того, доводи касаційної скарги щодо нерозповсюдження положень статті 376 ЦК України та Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові на дані правовідносини й застосування статті 152 ЖК Української РСР у редакції, яка була не чинною на час їх виникнення не спростовують висновків суду та не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, належним чином дослідили надані у справі докази та дали їм належну оцінку.

При цьому суди не застосовували положення статті 376 ЦК України.

Апеляційний суд перевіряючи рішення районного суду правильно застосував до спірних правовідносин норми статті 152 ЖК Української РСР у редакції, яка діяла на момент виникнення цих правовідносин.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 травня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівськоїї області від 18 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик