Борівський районний суд Харківської області

справа: № 614/495/17
провадження: 2/614/3/18
категорія: 20

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

15.06.2018

Справа №614/495/17

смт. Борова Борівського району Харківської області

Борівський районний суд Харківської області в складі:

головуючого-судді Гуляєвої Г.М.

за участю: секретаря Євтіхієвої С.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, 3 особа: приватний нотаріус Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_3

про визнання договору дарування недійсним

за участю учасників справи:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_4

відповідача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_5

3 особи: ОСОБА_3

в с т а н о в и в :

1. Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 27.07.2017р. (з урахуванням заяви про доповнення та уточнення позовних вимог від 10.04.2018 р.) звернулася до Борівського районного суду Харківської області з вищевказаною позовною заявою, в якій вказала, що 19 квітня 2017 р. вона звернулась до відділу Держгеокадастру у Борівському р-ні Харківської обл. з інформацією, що їй видавався сертифікат на право на земельну частку (пай), який є втраченим, тому просила надати їй копію вказаного сертифікату.

У відповідь був отриманий лист №29-20-0.23.13-24/105-17 від 26 квітня 2017 р., в якому було зазначено, що відомості щодо знаходження сертифіката відсутні.

11 травня 207 р. були направлені запити на адресу Борівської РДА Харківської обл. та відділу Держгеокадастру у Борівському р-ні Харківської обл., в яких просила повідомити чи не видавався замість вищевказаного сертифікату державний акт на право власності на землю, а якщо видавався то на яку особу.

Борівська РДА Харківської обл. жодної відповіді не надала, проте відповідно до відповіді відділу Держгеокадастру у Борівському р-ні Харківської обл. №31-20-0.23.13-30/105-17 було зясовано, що замість сертифікату серії ХР №0119934 було видано державний акт серії ЯА №452668 на імя ОСОБА_2.

26 травня 2017 р. позивач в черговий раз звернулась до відділу Держгеокадастру у Борівському р-ні Харківської обл. з запитом, в якому просила повідомити на якій підставі сертифікат, що їй належав, потрапив до ОСОБА_2

У відповідь був отриманий лист №29-20-0.23.13-44/105-17 від 01 червня 2017 р. до якого додавався витяг з книги реєстрації сертифікатів на право власності на земельну частку (пай) по КСП «Світанок».

Відповідно до вказаного витягу сертифікат, що належав позивачу був відчужений ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09 березня 2000 р. №773, бланк АВ1 №657448.

20 липня 2017 р. згідно відповіді приватного нотаріуса ОСОБА_3 №90/01-16, саме він посвідчив спірний договір, а також надав ксерокопію договору.

Таким чином, саме 20 липня 2017 р. стало достовірно відомо про існування договору дарування №773 від 09 березня 2000 р. та отримано його копію.

Позивач зазначає, що їй не було відомо про існування договору, оскільки жодного підпису в ньому вона не ставила.

Беручи до уваги той факт, що позивач не підписувала спірний договір дарування, відсутній факт її волевиявлення, а тому договір є недійсним.

Крім того, про існування договору дарування позивач дізналася лише з відповіді відділу Держгеокадастру у Борівському р-ні Харківської обл. від 01 червня 2017 р., сам спірний договір був отриманий 20 липня 2017 р.

Факт, що позивачу не було відомо про існування оскаржуваного договору підтверджується також висновком судової почеркознавчої експертизи про те,що підпис в спірному договорі виконаний не позивачем, а іншою особою.

Відповідно до квитанції №0.0.864444280.1 від 09 жовтня 2017 р. позивачем була оплачена вартість судової експертизи в розмірі 10416 грн. 00 коп.

Просить поновити їй строк звернення до суду для оскарження договору дарування права на земельну частку (пай) №773 від 09 березня 2000 р., укладений між нею та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_3; визнати недійсним договір дарування права на земельну частку (пай) №773 від 09 березня 2000 р., укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 673 грн. 00 коп. та витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 10 416 грн. 00 коп.

2. Позиції учасників справи

Ухвалою судді від 27.07.2017 р. у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду у відкритому судовому засіданні на 07 серпня 2017 р.

Ухвалою Борівського районного суду від 17.08.2017 р. по справі призначена судово-почеркознавча експертиза; на час проведення експертизи провадження у справі зупинене.

Ухвалою Борівського районного суду від 23.02.2018 р. провадження у справі поновлено.

13.03.2018 р. представником позивача до суду надана заява про залучення до справи доказів щодо понесення судових витрат (копія квитанції про сплату вартості за проведення судово-почеркознавчої експертизи в розмірі 10 416 грн. 00 коп.).

Ухвалою судді від 13.03.2018 року розгляд справи продовжено в порядку загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження.

10.04.2018 р. представник позивача надав до суду заяву про доповнення та уточнення позовних вимог, в якій просив поновити позивачу строк звернення до суду.

12.04.2018 р. представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву про визнання договору дарування недійсним, в якому просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі у звязку зі спливом строку позовної давності.

12.04.2018 р. від представника відповідача надійшло клопотання про обовязкову участь у справі третьої особи, заяви про виклик свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та заява про застосування строків позовної давності.

12.04.2018 р. ухвалою Борівського районного суду Харківської області закрито підготовче провадження та справу призначеного до судового розгляду; визнано обовязковою участь у розгляді справи приватного нотаріуса Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_3, позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2; викликано в судове засідання свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

В судовому засіданні позивач та її представник підтвердили вищевикладене та підтримали позовні вимоги. Позивач зазначила, що 2000 році у її чоловіка були наміри продати належний йому сертифікат на право на земельний пай раніше знайомому ОСОБА_2 Але згодом, після спілкування з ОСОБА_2 її чоловік не дав згоду на продаж вказаного сертифікату. Про те,що вона також має право на земельний сертифікат, дізналась у 2017 році, коли з контори ТОВ «Світанок» зателефонував невідомий їй чоловік і повідомив про це. Свої особисті документи-паспорт у 2000 році, не втрачала та нікому не передавала. Стосовно підпису у книзі видачі сертифікатів не заперечує свій підпис, але зазначила, що сертифікат не отримувала та нікому його не продавала і не дарувала.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що в 1999 р. відбувалось розпаювання земель КСП та видача сертифікатів. В кінці лютого 1999 р. він домовився з позивачем про укладення договору дарування її права на земельну частку (пай), при цьому ним за вказаний договір було сплачено приблизно 500 доларів США. Позивачу він пояснив, що для оформлення договору дарування їй з паспортом та сертифікатом необхідно з?явитися до нотаріуса. Після оформлення договору дарування, він отримав державний акт на землю та користувався нею.

3 особа приватний нотаріус ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що з 1996 р. по теперішній час він працює нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу. В кінці 90-х років ним було оформлено приблизно 10-11 тис. договорів. Для належного оформленні йому майже кожного дня привозили документи для оформлення договорів дарування права на земельну частку (пай), з вечора він готував документи, а наступного дня приїжджали люди, ознайомлювались з текстом договору та підписували його. При цьому всі документи, в тому числі паспорт громадянина він віддавав особисто в руки. Оскільки одночасно у приміщенні нотаріальної контори знаходились декілька осіб, не виключає, що договір могла підписати не позивач, а інша особа.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що знає позивача особисто, так як деякий час проживав в одному селі з нею. Зазначив, що в 1999-2000 р. його брат ОСОБА_2 домовився з нею про продаж сертифіката на право на земельну частку (пай), віддав їй гроші, а вона взамін віддала брату сертифікат та свій паспорт, для оформлення договору дарування, все це відбувалося біля її подвіря і все це свідок бачив особисто.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що позивача він бачив приблизно в 1999 р., коли з відповідачем та його братом ОСОБА_6 приїжджали до неї, відповідач віддав їй гроші, а вона передала документи.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що працює Першотравневим сільським головою з 2010 р. За вказаний період вона до сільської ради з приводу земельного паю не зверталась, та до неї також ніхто не телефонував.

3. Встановлені в судовому засіданні обставини справи

Судовим розглядом встановлено, що 25.05.1999 р. позивач ОСОБА_9 отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0119934 про що в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Світанок» Борівського району Харківської області за 1999 р. міститься запис під №289 та її особистий підпис, справжність якого позивач не оспорювала та запис від 03.04.2000 р. про видачу державного акту серії ЯА №452668 на імя ОСОБА_2 Оригінал вказаної книги оглянутий у судовому засіданні (а.с. 221-223).

Згідно договору дарування права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом від 09.03.2000 р. зареєстрованого в реєстрі за № 773, вбачається, що ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв у дар право на земельну частку (пай),посвідчене сертифікатом право на земельну частку (пай) ХР № 0119934, виданого на підставі розпорядження Борівської районної державної адміністрації від 19 лютого 1998 року за №100 площею 12,2 га умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в КСП «Світанок» Борівського району Харківської області (а.с.75).

Відповідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №16665/22169 від 15.12.2017 р., підпис від імені ОСОБА_1 в оригіналі одного примірника договору дарування права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом від 09.03.2000, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської обл. ОСОБА_3 (реєстровий запис 773), розташований у рядку: «Підписи: Даритель», - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с.87-94).

4. Релевантні джерела права та акти їх застосування

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно п.2 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1-3 ст. 203. ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 717 ЦК України За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

При оцінці правовідносин між сторонами, суд керується також іншими вимогами законодавства, яке було чинним на час їх вчинення. Зокрема, згідно ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року) щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ними чинності.

Приймаючи до уваги вимоги ст. 261 ЦК України (в редакції 2003 року), перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.28 вказує: «Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Цивільним кодексом встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). Відповідно до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на предявлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше».

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.253-255 ЦК України.

Цивільний кодекс України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Згідно ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Наслідки спливу позовної давності встановлені ст.267 ЦК України, зокрема, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч.3,4 вказаної статті).

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах, держав-учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою №14902/04 у справі відкритого акціонерного товариства «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Також у відповідності до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

5. Мотиви, з яких суд виходить при ухваленні рішення

У судовому засіданні позивач стверджувала, що про своє право на отримання сертифіката на право на земельну частку (пай) дізналась лише у 2017 році від невідомого їй працівника ТОВ «Світанок». Відповідно, самого сертифіката не отримувала та нікому його не дарувала та ніякого договору дарування не підписувала. Однак, наявність чи відсутність підпису у вказаному договорі не може свідчити про знання чи незнання особи щодо вчиненого правочину та порушення її права.

З оглянутої та дослідженої в судовому засіданні книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) по КСП «Світанок» Борівського району Харківської області за 1999 р., в якій міститься запис під №289 та особистий підпис позивача, справжність якого вона не оспорювала, вбачається, що саме 28.05.1999 р. вона особисто отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ХР № 0119934. Будь-яких даних про втрату цього сертифіката позивач не надала. Тому посилання позивача на те, що вона протягом 17 років не знала про існування вказаного сертифікату та договору його дарування, як на поважну причину пропуску строків позовної давності, відхиляються судом, оскільки такі підстави не можна вважати поважними для поновлення строку позовної давності.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про нотаріат» - Нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Згідно ст. 43, 44, 45,52 вищезазначеного Закону нотаріус при вчиненні нотаріальної дії : встановлює особу, перевіряє її дієздатність. Угоду особа підписує особисто в присутності нотаріуса, про вчинення нотаріальної дії здійснюється запис у реєстрі вчинення нотаріальних дій , особа також ставить свій підпис у зазначеному реєстрі. Запис у реєстрі вчинення нотаріальних дій є доказом вчинення нотаріальної дії. Як вбачається із змісту ксерокопії оспорюваного договору, його зміст викладено на бланку встановленого зразку та зазначено, що договір підписано сторонами у присутності нотаріуса, особу сторін встановлено, дієздатність перевірено.

Таким чином вимоги діючого законодавства, нотаріусом при посвідченні оспорюваного договору дотримано.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про нотаріат» перевірку діяльності нотаріальних контор здійснюють Головні управління юстиції у областях. Матеріали справи не містять будь-яких висновків уповноваженого на перевірку органу щодо виявлення порушень у діяльності приватного нотаріуса Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_3 Відсутні і будь-які докази вчинення протиправних дій приватним нотаріусом ОСОБА_3, які встановлені правоохоронними органами.

Зважаючи на те, що позивач вказувала,що свій паспорт нікому із сторонніх людей не передавала та не втрачала його іншим шляхом в період 1999-2000 р., обставини підготовки та складання договору дарування відповідають вказаним вище вимогам.

Однаквисновком судово-почеркознавчої експертизи №16665/22169 від 15.12.2017 р., встановлено, підпис від імені ОСОБА_1 в оригіналі одного примірника договору дарування права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом від 09.03.2000, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської обл. ОСОБА_3 (реєстровий запис 773), розташований у рядку: «Підписи: Даритель», - виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_1, а іншою особою. Тобто наявні підстави недійсності правочину передбачені ст.215 ЦК України.

Позивач всупереч встановленого ст.ст.81,83 ЦПК України обовязку доказування та надання доказів, ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог про поновлення процесуального строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права.

6. Висновки суду за результатами розгляду справи

Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Встановивши, що оспорюваний договір дарування права на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом від 09.03.2000, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської обл. ОСОБА_3 (реєстровий запис 773), позивачем не підписувався та може бути визнаний судом недійсним, суд відмовляє у позові у зв?язку зі спливом позовної давності в повному обємі позовних вимог.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 80, 81, 141, 211, 223, 259, 268, 273 ЦПК України, п.15.5 Перехідних положень ЦПК України,на підставі ст.ст.203,253,261,267,728 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимого ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3 особа: приватний нотаріус Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через Борівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги через Борівський районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено 19.06.2018 р.

Головуючий-суддя Гуляєва Г. М.