Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 372/3360/16-ц

провадження № 61-12408св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Головне управління поліції в Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 квітня 2017 року у складі судді Кравченка М. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року у складі суддів: Приходька К. П., Білоконь О. В., Гуля В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, Головного управління Національної поліції у Київській області про виселення та відшкодування збитків.

Позовні вимоги обгрунтувано тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2016 року. Набувши квартиру у власність, він передав квартиру за договорами від 03 листопада 2016 року в оренду третім особам. 08 листопада 2016 року за заявою ОСОБА_2 - колишнього власника квартири - працівники поліції проникли до квартири із порушенням встановленого порядку, без рішення суду та дозволу прокурора, а також без його згоди як власника, здійснили обшук орендарів, доставили їх з квартири до відділу поліції, після чого орендарі відмовилися орендувати зазначену квартиру, чим йому завдано шкоди у вигляді реальних збитків та упущеної вигоди. ОСОБА_2 самоправно поселилася в квартирі, що позбавляє його можливості реалізувати права власника.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив виселити ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1; стягнути із відповідачів солідарно завдані збитки у розмірі 28 415 грн 62 коп., із яких: 4 тис. грн - неустойка, виплачена орендарям, 415 грн 62 коп. - кошти, витрачені на придбання дверних замків, 12 тис. грн. - упущена вигода у вигляді неотриманої орендної плати за 6 місяців.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду також з позовом до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, в якій проживає колишній власник - ОСОБА_2 - та відмовляється у добровільному порядку звільнити житло. Після протиправного захоплення квартири ОСОБА_2 змінила вхідний замок дверей. Відповідно до статті 391 ЦК України він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив вселити його до квартири, зобов'язати ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у здійсненні права власності на квартиру.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2017 року вказані позови об'єднано в одне провадження.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 04 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що достатніх і переконливих доказів на підтвердження доводів про те, що відповідачі чинили або чинять позивачу перешкоди у користуванні, володінні чи розпорядженні спірною квартирою, суду не подано, оскільки під час розгляду справи суду не повідомлено відомостей і не подано доказів на їх підтвердження стосовно існування таких обставин, які б вказували на те, що особисто ОСОБА_1 користувався або вчиняв будь-які дії щодо реалізації права користування своєю квартирою. При цьому представник позивача у судовому засіданні вказував на те, що позивач ОСОБА_1 не має наміру проживати у спірній квартирі ні особисто, ні з членами своєї сім'ї, але має намір здавати її у оренду, що не вказує на порушення прав позивача саме відповідачами. Таким чином, судом не встановлено будь-яких перешкод у вселенні позивача у спірну квартиру, які б чинились відповідачами, тому відповідні позовні вимоги є безпідставними. Відповідач ОСОБА_2 була власником спірної квартири та проживала у ній до здійснення спроби її виселення орендарями позивача, захищає свої права на квартиру у судовому порядку та у межах кримінального провадження, яке розслідується поліцією, тому достатніх підстав вважати порушеними права позивача ОСОБА_1 суд не вбачає. Крім того, вказана квартира була предметом іпотеки, який придбано не за рахунок кредиту, а тому відповідно до частини другої статті 109 ЖК України ОСОБА_2 неможливо виселити без надання їй іншого жилого приміщення. Договори оренди, на яких ґрунтуються підстави позову щодо відшкодування збитків, не відповідають вимогам закону щодо їх форми - нотаріально не посвідчені, а тому не створюють для його сторін прав та обов'язків. Обставини, на які позивач посилається на обґрунтування доводів про заподіяння йому збитків, підлягають дослідженню у межах досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог про те, що відповідачі чинили або чинять перешкоди у користуванні, володінні чи розпорядженні ним спірною квартирою, оскільки докази, які б вказували на те, що особисто ОСОБА_1 користувався або вчиняв будь-які дії щодо реалізації права користування своєю власністю, у матеріалах справи відсутні. Спірне жиле приміщення не було придбано за рахунок кредиту (позики) банку, матеріали справи не містять доказів того, що відносно цієї квартири здійснювалось звернення стягнення на предмет іпотеки за таким кредитом, тому правові підстави для виселення мешканців без надання іншого жилого приміщення у порядку частини другої статті 109 ЖК Українивідсутні. Посилання позивача на те, що існують перешкоди у розпорядженні власністю, апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки всупереч чинному законодавству договори оренди квартири позивачем укладені у простій письмовій формі, а не нотаріально посвідчені, і не зареєстровані в установленому законом порядку, хоча стосуються об'єкта нерухомого майна.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - просить скасувати рішення судів, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником спірної квартири, проте внаслідок протиправних дій відповідачів втратив можливість вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Придбана квартира необхідна йому для власного проживання та проживання його родини. Правові підстави перебування ОСОБА_2 у квартирі відсутні, він своєї згоди на її вселення не надавав. ОСОБА_2 у листуванні на адресу суду зазначає місцем свого проживання спірну квартиру, що підтверджує створення нею перешкод ОСОБА_1 у користуванні власністю. Крім того, судами зазначено, що позивач не довів обставини проживання ОСОБА_2 у квартирі, при цьому у позові про виселення ОСОБА_2 відмовлено з тих підстав, що їй при виселенні необхідно надати інше житло.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що реєстрація права власності на спірну квартиру за позивачем проведена із порушенням її прав як колишнього власника квартири - іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту. Право власності позивача на квартиру є оспорюваним, оскільки нею оспорюється в судовому порядку правочин, на підставі якого ОСОБА_1 набув квартиру у власність. Крім того, вона не може бути виселена із квартири без надання іншого постійного житла.

03 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди встановили, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, укладеним між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги», від 24 жовтня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І. М. та зареєстрованим у реєстрі за № 4742.

За змістом договору іпотеки від 11 грудня 2013 року квартира АДРЕСА_1 була предметом обтяження на забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором від 11 грудня 2013 року (сума кредиту 175 тис. грн.), укладеним нею із товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги».

ОСОБА_1 придбав спірну квартиру у порядку звернення стягнення товариством з обмеженою відповідальністю «Каса народної допомоги» на предмет іпотеки.

При цьому правовий статус квартири як предмета іпотеки не змінився, а тому для вирішення спору про виселення ОСОБА_2 підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та норми статей 109 ЖК України.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частині 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Разом з тим, відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (квартири), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок позики, забезпеченої іпотекою цього житла, надається інше постійне житло, яке зазначається у рішенні суду.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України 6-3057цс16 від 19 квітня 2017 року.

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2012 року, тобто придбана не за рахунок кредиту.

Встановивши вказані обставини, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_2 без надання іншого жилого приміщення у порядку, передбаченому частинами другою, третьою і четвертою статті 109 ЖК України.

До виконання вимог, передбачених статтею 109 ЖК України, щодо надання ОСОБА_2 іншого житла, її проживання у спірній квартирі є правомірним, а вимога ОСОБА_1 про її виселення - безпідставною.

У цій частині спір вирішено із правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням вимог процесуального закону, що згідно статті 410 ЦПК України є підставою залишення оскаржуваних судових рішень в цій частині без змін.

Разом з тим, не можна погодитися із вирішенням позову ОСОБА_1 про вселення до квартири, з огляду на таке.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням наведених норм, абсолютності права власності та звернення ОСОБА_1 за захистом цього права шляхом вселення до належної йому квартири, безпідставними є висновки судів про те, що ОСОБА_1 не має наміру проживати у спірній квартирі особисто, чи з членами своєї сім'ї, а має намір здавати її в оренду.

Неможливість виселення ОСОБА_2 як колишнього власника іпотечного майна без надання іншого жилого приміщення також не може становити підставу відмови у позові ОСОБА_1 про вселення до належної йому квартири, оскільки позивач як власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про скасування судових рішень в цій частині із ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про вселення до квартири.

Згідно підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_1 задоволено в частині вимог про вселення, а тому сплачений ним судовий збір за подання касаційної скарги у цій частині у розмірі 768 грн (1600 грн прожиткового мінімуму для працездатних осіб х 0,4 - ставки судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою) х 1,2 - ставки судового збору за подання касаційної скарги) підлягає стягненню із відповідача ОСОБА_2, до якої такі вимоги заявлено.

Керуючись статтями 141, 409, 410, 412 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року у частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою шляхом його вселення до квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 04 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 21 червня 2017 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 грн, понесений ОСОБА_1у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик