Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

місто Київ

справа № 522/6679/13-ц

провадження № 61-1246св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_6,

третя особа - державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальнікова Зоя Василівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2015 року у складі судді Свяченої Ю. Б. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2016 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Сватаненка В. І., Артеменка І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що з 30 квітня 2008 року вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_8 Під час шлюбу вони проживали з чоловіком у квартирі АДРЕСА_2, що належала чоловіку на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2007 року. Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилась спадщина, яка, на думку позивача, є спільною сумісною власністю подружжя. Однак державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З. В. видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на ім'я доньки померлого ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_5 в рівних частках, без врахування того, що позивач як його дружина має рівні з ними права на отримання спадщини.

Неодноразово уточнивши позові вимоги, ОСОБА_3 просила: визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані на ім'я ОСОБА_5, а саме: від 16 березня 2013 року № 5-326; від 21 березня 2013 року № 5-366; від 21 березня 2013 року № 5-371; від 18 липня 2013 року № 5-1270 в частині розміру спадкової частки, визначивши за нею 1/3 частку спадкової маси, а також визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 21 березня 2013 року № 5-374, визначивши за нею 2/9 частки спадщини; визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_4, а саме: від 16 березня 2013 року № 5-330; від 21 березня 2013 року № 5-382 ; від 21 березня 2013 року № 5-387; від 18 липня 2013 року № 5-1265 в частині розміру частки спадщини, визначивши за нею 1/3 частку спадщини, а також визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 21 березня 2013 року № 5-378, визначивши за нею 2/9 частки спадщини; визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на: 1/3 частину квартири АДРЕСА_2; 2/9 частини квартири АДРЕСА_3; 1/3 земельної ділянки площею 0, 061 га, яка розташована на території АДРЕСА_4; 1/3 частку грошових вкладів у філії Одеського міського відділення Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк») у сумі 5 225, 00 грн, у Публічному акціонерному товаристві «Марфін Банк» (далі - ПАТ «Марфін Банк») у сумі 9 850, 00 грн, в Акціонерному товаристві «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») у сумі 130, 55 грн; 1/3 частку автомобіля марки «Мазда» 626.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовувала свої вимоги нормами статей 1217, 1221, 1222, 1224, 1258, 1261, 1262, 1268, 1270, 1278, 1296 ЦК України.

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, переведення прав покупця та визнання права власності, посилаючись на те, що 30 березня 2007 року на її прохання між її рідним братом ОСОБА_8 та Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав грошові кошти у розмірі 157 000, 00 доларів США на придбання кв. АДРЕСА_2. Для придбання зазначеної квартири вона реалізувала також свою квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На вимогу банку право власності на зазначену квартиру зареєстровано саме за ОСОБА_8 Однак погашення кредитів позивач здійснювала у повному обсязі. З огляду на наведене, позивач вважає, що саме вона є дійсним покупцем та власником квартири АДРЕСА_2. Після виплати ОСОБА_6 кредиту ОСОБА_8 мав намір переоформити право власності на зазначену квартиру на її ім'я, проте у зв'язку з тяжкою хворобою та постійним перебуванням на лікуванні не встиг цього зробити.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_6 просила визнати частково недійсним договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_2, укладений 30 березня 2007 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8 в частині зазначення особи покупця; визначити покупцем кв. АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу від 30 березня 2007 року її, ОСОБА_6; та визнати за нею право власності на зазначену квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2015 року позов ОСОБА_12 задоволено частково; визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_5, а саме: від 21 березня 2013 року № 5-366; від 21 березня 2013 року № 5-371; від 18 липня 2013 року № 5-1270 в частині розміру частки спадку, визначивши за нею 1/3 частку спадку; визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_4, а саме: від 21 березня 2013 року № 5-382; від 21 березня 2013 року № 5-387; від 18 липня 2013 року № 5-1265 в частині розміру частки спадщини, визначивши за нею 1/3 частку спадщини; визнано частково недійсними свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_5 від 18 липня 2013 року № 5-274 та на ім'я ОСОБА_4 № 5-378, визначивши їм по 2/9 часток спадку кожній; визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на: 2/9 частки квартири АДРЕСА_3; 1/3 частки земельної ділянки площею 0,061 га, яка розташована на території АДРЕСА_4; 1/3 частку грошових вкладів у ВАТ «Ощадбанк» у сумі 5 225, 00 грн, в ПАТ «Марфін Банк» в сумі 9 850, 00 грн, в АТ «УкрСиббанк» у сумі 130, 55 грн; 1/3 частку автомобіля марки «Мазда» 626; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено; визнано частково недійсним договір купівлі-продажу квартири кв. АДРЕСА_2, укладений 30 березня 2007 року між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8, в частині зазначення покупця; визнано покупцем кв. АДРЕСА_2 за цим договором ОСОБА_6; визнано за ОСОБА_6 право власності на зазначену квартиру.

Суд першої інстанції у своїх висновках виходив з того, що ОСОБА_3 як дружина померлого має право на спадкування за законом як спадкоємець першої черги в рівних частках разом із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на майно, а саме: 2/9 частки кв. АДРЕСА_3; 1/3 частки земельної ділянки площею 0, 061 га, яка розташована на території АДРЕСА_4; 1/3 частку грошових вкладів у ВАТ «Ощадбанк» у сумі 5 225, 00 грн, в ПАТ «Марфін Банк» в сумі 9 850, 00 грн, в АТ «УкрСиббанк» у сумі 130, 55 грн; 1/3 частку автомобіля марки «Мазда» 626.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції у своїх висновках виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_8 за кошти, отриманні від продажу квартири, що належала сестрі померлого, ОСОБА_6, про що свідчить договір купівлі-продажу від 28 липня 2006 року. У зв'язку із нестачею коштів для придбання квартири № 6 між ОСОБА_8 та АКІБ «УкрСиббанк» на прохання ОСОБА_6 укладений кредитний договір, який сплачувався ОСОБА_6 самостійно. На виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_6 позичила у ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 400 000, 00 грн, що підтверджується розпискою від 17 травня 2008 року.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи помилково зроблено висновок, що квартира АДРЕСА_2 придбана за кошти, отриманні від продажу квартири, що належала на праві приватної власності ОСОБА_6, оскільки витребуванні документи від АТ «УкрСиббанк» спростовують твердження ОСОБА_6 Відповідно до договору про надання споживчого кредиту від 30 березня 2007 року ОСОБА_8 отримав від банку цільовий кредит на придбання квартири АДРЕСА_2 у сумі 792 850, 00 грн. Саме цю суму ОСОБА_8 сплатив за договором купівлі-продажу від 30 березня 2007 року та став власником зазначеної квартири. Також судом першої інстанції не досліджено, за рахунок яких особистих коштів ОСОБА_6 виконувала кредитні зобов'язання перед банком, не отримано від цієї особи будь-яких квитанцій про виконання умов зазначеного договору.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні її позовних вимог та задоволення зустрічного позову ОСОБА_6, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити її позов, визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2, визнати частково недійсними свідоцтва про право на спадщину, видані на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на зазначену квартиру, визначивши розмір належних їм часток по 1/3.

В іншій частині рішення судів заявником та іншими учасниками справи не оскаржувалися.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема заявник вказує, що судами не враховано положення статей 1218, 1261, 1267 ЦК України, а тому вона як дружина померлого має право на спадкування за законом як спадкоємець першої черги в рівних частках разом із донькою та матір'ю померлого, а саме по 1/3 частці від усього спадкового майна.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_6 посилається на те, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2016 року ОСОБА_3 усунуто від права на спадкування за законом у зв'язку з ухиленням її від надання допомоги спадкодавцеві, який через тяжку хворобу був у безпорадному стані, тому вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені відповідно до вимог законодавства із повним з'ясуванням обставин справи та наданням належної оцінки усім доказам; тому просить касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 05 липня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальнікова З. В., ОСОБА_6, про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, переведення прав покупця та визнання права власності призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 15 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 26 листопада 1993 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського обласного управління юстиції був зареєстрований шлюб, актовий запис № 1950. У шлюбі у них народилась донька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 березня 2008 року у справі № 2-2601/08, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2013 року, шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 розірвано, а також розділено спільне майно подружжя, а саме: ОСОБА_8 виділено у власність квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_14 - квартиру АДРЕСА_5.

30 квітня 2008 року ОСОБА_8 зареєстрував шлюб із ОСОБА_3 у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №336, про що видано свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2. Після його смерті відкрилась спадщина у складі такого майна: квартири АДРЕСА_2; 1/3 частини кв. АДРЕСА_3; земельної ділянки, площею 0, 061 га, розташованої на території АДРЕСА_4; грошових вкладів у філії Одеського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 5 225, 00 грн, в ПАТ «Марфін Банк» в сумі 9 850, 00 грн, в АТ «УкрСиббанк» в сумі 130, 55 грн; автомобіля марки «Мазда» 626.

25 травня 2011 року з відповідними заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулась донька померлого ОСОБА_4 та його мати ОСОБА_5

ОСОБА_3 27 вересня 2011 року також звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини за законом до нотаріуса.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2012 року у справі № 1512/9958/12 анульовано актовий запис від 26 березня 2008 року № 255 про розірвання шлюбу між ОСОБА_14 та ОСОБА_8, поновлено відповідний запис про шлюб між ними від 26 листопада 1993 року № 1950, а також анульований актовий запис № 336 від 30 квітня 2008 року про реєстрацію шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 Зазначене судове рішення скасовано постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_14 відмовлено.

Відповідно до спадкової справи 16 березня 2013 року ОСОБА_14 подала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 в порядку частини першої статті 1273 ЦК України.

З огляду на наведене ОСОБА_3 як дружина померлого має право на спадкування за законом як спадкоємець першої черги в рівних частках разом з його донькою ОСОБА_4 та матір'ю померлого ОСОБА_5

21 березня 2013 року державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальнікова З. В. видала такі свідоцтва про право на спадщину за законом:

- на ім'я ОСОБА_5 - свідоцтво № 5-326 від 16 березня 2013 року на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2; свідоцтво № 5-374 від 21 березня 2013 року на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3; свідоцтво № 5-1265 від 18 липня 2013 року на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,061 га, розташованої на території АДРЕСА_4, кадастровий номер: НОМЕР_3; свідоцтво № 5-336 від 21 березня 2013 року на 1/2 частку грошових вкладів у філії Одеського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 5 225, 00 грн, в ПАТ «Марфін Банк» в сумі 9 850, 00 грн, в АТ «УкрСиббанк» в сумі 130, 55 грн; свідоцтво № 5-371 від 21 березня 2013 року на 1/2 частку автомобіля марки «Мазда» 626;

- на ім'я ОСОБА_4 - свідоцтво № 5-330 від 16 березня 2013 року на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2; свідоцтво № 5-371 від 21 березня 2013 року на 1/3 частку квартири АДРЕСА_3; свідоцтво № 5-1270 від 18 липня 2013 року на 1/2 частку земельної ділянки площею 0, 061 га, яка розташована на території АДРЕСА_4; свідоцтво № 5-382 від 21 березня 2013 року на 1/2 частку грошових вкладів в філії Одеського міського відділення ВАТ «Державний ощадний банк України» в сумі 5 225, 00 грн, в ПАТ «Марфін Банк» в сумі 9 850, 00 грн, в АТ «УкрСиббанк» в сумі 130, 55 грн; свідоцтво № 5-387 від 21 березня 2013 року на 1/2 частку автомобіля марки «Мазда» 626.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У частинах першій та третій статті 1267 ЦК України визначено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них.

Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як зазначено у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. При цьому відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Досліджуючи обставини щодо складу спадкового майна після смерті ОСОБА_8, судами встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2007 року, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_8, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В. А.

30 березня 2007 року між ОСОБА_8 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту на придбання квартири АДРЕСА_2 в сумі 792 850, 00 грн. У цей же день з банком укладено ще один кредитний договір на суму 13 000,00 доларів США - виплати по супроводженню кредиту (оплата послуг нотаріуса, страхування придбаної квартири, оплата послуг банку), а також у порядку забезпечення виконання зобов'язань за другим із зазначених кредитів в іпотеку ОСОБА_8 передано квартиру за адресою: АДРЕСА_5.

Проте, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, вимоги статей 1261, 1267 ЦК України не врахував, не звернув уваги на те, що спадкоємцями після померлого є три особи: дружина, ОСОБА_3, донька, ОСОБА_4, мати, ОСОБА_5, належно не оцінив те, що ОСОБА_14 відмовилася від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців, та те, що спірна квартира придбана за кредитні кошти для проживання разом із ОСОБА_3, з якою після двох років проживання у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_8 уклав шлюб, а після укладення шлюбу подружжя ОСОБА_8 виконало зобов'язання за кредитним договором, а тому частка позивача як спадкоємця першої черги в спадковому майні на квартиру становить 1/3 частину. Таким чином, рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з визначенням розміру частки позивача у праві власності в порядку спадкування за законом в 1/3 у праві власності на квартиру АДРЕСА_2.

Доводи ОСОБА_6 про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування є безпідставними, оскільки рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2017 року у іншій справі

№ 521/2087/16-ц та відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні позову до ОСОБА_3 про усунення її від права на спадкування за спливом позовної давності.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, зміст оскаржуваних судових рішень дає підстави для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи було допущено порушення норм матеріального права в частині визначення частки спадкового майна, зокрема визнання права власності за ОСОБА_5 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2. З огляду на наведене рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2016 року в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди із висновками судів щодо установлення фактичних обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину після смерті ОСОБА_8, виданих на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4 стосовно квартири АДРЕСА_2 скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Визнати частково недійним свідоцтво від 16 березня 2013 року № 5-326 про право на спадщину, видане на ім'я ОСОБА_5 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, визначивши розмір належної ОСОБА_5 частини цієї квартири в 1/3.

Визнати частково недійним свідоцтво від 16 березня 2013 року № 5-330 про право на спадщину, видане на ім'я ОСОБА_4 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2, визначивши розмір належної ОСОБА_4 частини цієї квартири в 1/3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. C. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик