Номер провадження: 22-ц/785/2092/18
Номер справи місцевого суду: 523/2093/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 у справі за поданням старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон в частині оскарження ухвали Суворовського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Малиновського О.М. 17 лютого 2016 року в м. Одеса,-

встановила:

12 лютого 2016 року старший державний виконавець Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_3 звернулася до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон керівнику боржника - ОСОБА_2, у звязку з тим, що на виконанні у Суворовському ВДВС перебувають виконавчі провадження за виконавчим листом № 2- 5659/09 від 02 грудня 2009 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітніх дітей, та за виконавчим листом № 523/3912/14-ц від 23 грудня 2014 року, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 неустойки по сплаті аліментів у розмірі 770 051, 97 гривень (а. с. 1-3).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року подання старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон України, до виконання зобовязань за виконавчими листами (а. с. 51).

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати ухвалу, постановити нову, якою у задоволенні подання відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (а.с. 59-68).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист за № 2-5659/09, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 02 грудня 2009 року про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно до досягнення ОСОБА_6 повноліття, тобто до 05 січня 2019 р. Крім того, на виконанні в Суворовському ВДВС ОМУЮ перебуває виконавчий лист № 523/3912/14-ц, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 23 грудня 2014 р. про стягнення з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь ОСОБА_4 неустойки по сплаті аліментів в розмірі 964 352,73 гривень.

На підставі наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості від 04 листопада 2015 р. встановлено, що заборгованість ОСОБА_2 за виконавчим листом № 2-5659 від 02 грудня 2009 р. склала 1 476,08 гривень та за виконавчим листом № 523/3912/14-ц від 23 грудня 2014 р. склала 770 051,97 гривень.

Порядок вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України визначено у ст.441 ЦПК України, відповідно до якої питання про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Відповідно до п.5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено також у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобовязань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Згідно ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати передбачених вищевказаним законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

При цьому під ухиленням від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, слід розуміти такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею таких обов'язків.

У зв'язку з цим, з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Однак, при зверненні до суду із поданням державним виконавцем не було надано доказів на підтвердження умисного ухилення боржника від виконання рішення суду, тоді як сам по собі факт невиконання його у встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання покладених на боржника зобов'язань не може бути підставою для обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Відповідно до Розрахунку по сплаті аліментів, затвердженого Начальником Суворовського ВДВС ОМУЮ 01 лютого 2016 року, заборгованість по сплаті аліментів згідно виконавчого листа № 2-5659/09, виданого Суворовським районним судом м. Одеси 02 грудня 2009 року, станом на 01 лютого 2016 року склала 1 704 грн.

Колегія суддів вважає, що сума боргу у розмірі 1 704 грн. є незначною та не може бути підставою для обмеження конституційного права особи на реалізацію права виїзду за кордон.

Що стосується посилання державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області на наявність заборгованості по сплаті неустойки за виконавчим листом у розмірі 770 051, 97 гривень, то судова колегія зауважує, що до подання про стягнення заборгованості не додано відповідного обґрунтованого розрахунку суми заборгованості, а тому є незрозумілим, на підставі чого державний виконавець дійшов до висновку щодо необхідності стягнення з ОСОБА_2 саме такої суми.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Позиція щодо неправомірності заборони виїзду за кордон без оцінки індивідуальних обставин боржника на підставі лише факту наявності невиконаного грошового зобов'язання, викладена у рішенні ЄСПЛ у справі «Хлюстов проти Росії».

За положенням законодавства тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватись лише як крайній захід після реалізації всіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України особистого майнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

При вирішенні питання про обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1 ст. 6 ЄКПЛ, і є порушенням права на суд.

Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄКПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях «Ромашов проти України», «Дубенко проти України» та ін. Тому застосування такого заходу, як обмеження в праві виїзду, в даному випадку, не може розцінюватися як порушення права залишати будь-яку країну вільно, гарантованого Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки передбачений законом та є необхідним з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Отже, виконавчою службою, в порушення вимог ст.ст. 77-78 ЦПК України, не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що державним виконавцем вчинено усіх можливих заходів до виконання судових рішень і такі рішення не виконані внаслідок ухилення боржника від виконання зобовязань.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду не може залишатись в силі і підлягає скасуванню, а у задоволенні подання старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2016 року - скасувати.

У задоволенні подання старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 08.06.2018 року.

Головуючий суддя: С.О. Погорєлова

Судді: А.П. Заїкін

ОСОБА_8