АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року місто Київ.

Справа № 753/20276/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4680/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченка М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року, у складі судді Колесника О.М. (ухваленого в приміщенні суду в місті Києві, інформація про час постановлення рішення та дату складання повного тексту рішення відсутня)

в справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про зняття арешту з майна,-

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить зняти арешт з належного йому майна і заборону на його відчуження, накладені постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 15.11.2011 року.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 15.11.2011 року державним виконавцем Ленінського ВДВС Харківського МУЮ винесено постанову про арешт майна боржника, де боржником помилково зазначено позивача ОСОБА_2, у зв'язку із чим він і звернувся до суду з відповідним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року позов задоволено.

Знято арешт з усього майна, яке належить на праві власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Полтави, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), накладений постановою Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції про арешт майна боржника №10105538 від 15.11.2011 року, реєстраційний номер обтяження 11846515 зареєстрований 15.11.2011 року 16:21:54 за №11846515 реєстратором Харківською філією державного підприємства «Інформаційний центр Міністерства юстиції України».

Не погодившись з таким рішенням суду, представник Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні вимог до Міністерства юстиції України.

В скарзі посилався на те, що позивач не пред'являв позовних вимог до Міністерства юстиції України, не визначав спосіб захисту порушених прав та не просив суд визначити його у рішенні. Позивач також не вказував на існування юридичних фактів, які можуть розглядатись як підстави виникнення цивільних прав та обов'язків між позивачем та Міністерством юстиції України. У позовній заяві не наведено обґрунтованих доводів щодо існування порушеного, невизнаного чи оспорюваного Міністерством юстиції України права або охоронюваного законом інтересу позивача та не доведено факту існування спірних правовідносин між позивачем та Міністерством юстиції України, а також не наведено конкретні норми матеріального права, які, на думку позивача, були порушені Міністерством юстиції України. За таких обставин, позивачем подано завідомо безпідставний позов до Міністерства юстиції України за відсутності предмета спору між позивачем і Міністерством юстиції України. Залучення Міністерства юстиції України в якості відповідача з тих підстав, що арешт накладався територіальним органом Міністерства юстиції України, є також необґрунтованим, оскільки Ленінський відділ державної виконавчої служби м. Харкова є структурним підрозділом Головного територіального управління юстиції у Харківській області, а Головне територіальне управління юстиції України у Харківській області в свою чергу, є юридичною особою, яка наділена цивільною правоздатністю і дієздатністю, набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свого керівника. Позивач пов'язує його порушене право з існуванням запису про обтяження в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і через наявність якого не може вільно розпоряджатися належним йому на праві власності нерухомим майном, а тому належним відповідачем по даній справі має виступати Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, яке є окремою юридичною особою і відповідно наділено цивільною правоздатністю.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

В судове засідання учасники справи представників не направили, про розгляд справи повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно зі ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вищевказаним вимогам рішення районного суду не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 21.11.2005 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції Зюбан І.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 10105538 з примусового виконання виконавчого листа № 2-141 від 23.05.1990 року про стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 (а.с. 10).

15.11.2011 року державним виконавцем Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції винесено постанову про арешт майна боржника, де боржником помилково зазначено позивача ОСОБА_2, (а.с.10).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 29.12.2016 року № 77437323 на належну позивачу 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 накладено арешт, згідно постанови Ленінського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 15.11.2011 року (а.с. 7-8).

Задовольняючи позовні вимоги місцевий суд виходив з того, що позивач не є боржником у вказаному виконавчому провадженні, а постанова про накладення арешту на майно ОСОБА_2 була винесена помилково та обмежує право позивача володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Апеляційний суд частково не погоджується з таким висновком районного суду, так як під час розгляду позовних вимог, заявлених до МЮ України, суд порушив норми процесуального права, які стали підставою ухвалення необґрунтованого рішення.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з під арешту.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає, що вирішуючи позовні вимоги до відповідача Міністерства юстиції України місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 266 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, повинен зазначити, в якій частині рішення стосується кожного з них, або зазначити, що обов'язок чи право стягнення є солідарним.

Задовольняючи позов суд в порушення вимог ст. 266 ЦПК України не вказав, яким чином рішення суду стосується відповідача Міністерство юстиції України та не вказав, які права позивача порушені, невизнані чи оспорюванні Міністерством юстиції України.

Так, відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Пред'являючи позов, позивачем зазначено два відповідачі - Міністерство юстиції України та Ленінський відділ державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, проте, заявлена лише одна позовна вимога щодо зняття арешту.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що арешт накладався Ленінським відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на підставі постанови про арешт майна боржника № 10105538 від 15.11.2011 року.

Міністерством юстиції України постанови щодо арешту нерухомого майна позивача не приймалися та арешт не накладався.

В постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» №5 від 03.06.2016 року, роз'яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

Таким чином, апеляційний суд встановив, що Міністерство юстиції України є неналежним відповідачем за заявленими позивачем вимогами, жодних прав останнього не порушувало, а тому вимоги до останнього не підлягали задоволенню. У зв'язку з цим, та відповідно до ст. 376 ЦПК України, рішення в частині вирішення вимог до Міністерство юстиції України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог до вказаного відповідача.

Рішення в частині вирішення вимог до Ленінського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області не оскаржувалось та відповідно не перевірялося апеляційним судом в цій частині.

У зв'язку із зазначеним, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення місцевого суду в повному обсязі, як це просив представник Міністерства юстиції України, оскільки рішенням в частині вирішення вимог до іншого відповідача, не вирішувались питання про права та обов'язки МЮ України, а іншими учасниками справи апеляційні скарги не подавались.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги за вказані вимоги сплачено 1010 грн. 40 коп. При цьому, за подачу апеляційної скарги судовий збір підлягав сплаті в розмірі 960 грн. 00 коп. (640,00х150%), а тому останній підлягає стягненню з позивача на користь відповідача Міністерство юстиції України у розмірі, який підлягав сплаті при поданні апеляційної скарги.

Сторонами процесу не заявлено до відшкодування інших судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 04 квітня 2018 року в частині вирішення вимог до Міністерства юстиції України скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні вимог до Міністерства юстиції України відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Міністерства юстиції України (Код ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повна постанова складена 06 червня 2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді: Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.