Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 237/2919/16-ц

провадження № 61-6224св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Коротуна В.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Мар'їнського районного суду Донецької області у складі судді Ліпчанського С. М. від 05 вересня 2017 року та рішення апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Курило В. П., Жданової В. С., Космачевської Т. В. від 07 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок кримінального правопорушення.

Позовна заява мотивована тим, що 22 червня 2013 року приблизно о 21 год. 00 хв. на вул. Нахімова у м. Красногорівка ОСОБА_6 в стані алкогольного сп'яніння, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив наїзд на позивача, який стояв на узбіччі. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) позивач був травмований, що спричинило тілесні ушкодження у вигляді забитої рани чола справа, лівого плеча, в області внутрішньої кісточки лівої стопи, закритого двобічного перелому нижньої щелепи, садна рук та ніг, які відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності за частиною першою статті 286 КК України та повністю відшкодував потерпілому майнову шкоду. Проте моральна шкода, заподіяна відповідачем внаслідок протиправного діяння, так і не була відшкодована.

Після ДТП та довготривалого лікування у позивача погіршився нормальний життєвий ритм та спосіб життя, на момент подання позову до суду позивач продовжував лікування. Внаслідок пошкодження здоров'я йому заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої він просив стягнути з відповідача на свою користь 200 000 грн.

Заочним рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 05 вересня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду, заподіяну внаслідок кримінального правопорушення у розмірі 75 000 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 125 грн, а з ОСОБА_4 - в розмірі 1 875 грн.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки з вини ОСОБА_6 сталася ДТП, у якій позивачу було заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, внаслідок чого він поніс моральні страждання та переживання, тому відповідач має відшкодувати заподіяну позивачу моральну шкоду, розмір якої суд визначив у сумі 75 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 07 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, задоволено частково. Рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 05 вересня 2017 року в частині стягнення судового збору змінено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди є правильним, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження факту завдання йому моральних страждань та переживань внаслідок ДТП, яке скоїв відповідач.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд виходив із того, що оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, а рішення суду було ухвалено на користь позивача, то відповідно до статті 88 ЦПК України 2004 року з відповідача на користь держави підлягає компенсації судові витрати, пов'язані з оплатою судового збору. Стягнення судового збору з позивача законом не передбачено.

27 листопада 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Суди не врахували, що позивачем не надано доказів про потребу у лікуванні, а визначений судом розмір моральної шкоди є непомірним.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана цивільна справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 22 червня 2013 року приблизно о 21 год. 00 хв. на вул. Нахімова у м. Красногорівка ОСОБА_6 в стані алкогольного сп'яніння, керуючи технічно справним автомобілем ВАЗ 2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснив наїзд на ОСОБА_4, який стояв на узбіччі.

В результаті вказаної ДТП позивач був травмований, що спричинило тілесні ушкодження у вигляді забитої рани чола справа, лівого плеча, в області внутрішньої кісточки лівої стопи, закритого двобічного перелому нижньої щелепи, садна рук та ніг, які відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Ухвалою Мар'їнського районного суду Донецької області від 24 червня 2016 року у справі № 1кп/237/27/16 ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності за злочин, передбачений частиною першою статті 286 КК України, у зв'язку із закінченням строків давності.

За змістом статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння заподіювача; наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Установивши, що внаслідок ДТП, яка сталася внаслідок неправомірних дій відповідача, позивачу заподіяно тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинили моральні страждання та переживання, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. Визначений судами розмір компенсації моральної шкоди у розмірі 75 000 грн відповідає засадам розумності, поміркованості та справедливості.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки судів про наявність правових підстав для часткового задоволення позову з наведених позивачем підстав є правильними та узгоджуються з матеріалами справи.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 05 вересня 2017 року у не зміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Донецької області від 07 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Н. О. Антоненко

В. М. Коротун