Справа № 376/1559/16-ц Головуючий у І інстанції Ярошенко С. М.
Провадження № 22-ц/780/1315/18 Доповідач у 2 інстанції Гуль В. В.
Категорія 42 12.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі колегії судів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Гуля В.В.,

суддів: Іванової І.В., Сліпченка О.І.,

при секретарі: Тимошевській С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Сквирського районного суду Київської області від 28 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Шаліївська сільськаї ради Сквирського району Київської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення, -

в с т а н о в и л а:

у серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що з 1981 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано 26.08.2006 року.

Під час перебування у шлюбі, подружжям був збудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, в якому після розірвання шлюбу залишилася проживати відповідач.

Він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 109,3 кв.м, житловою площею 58,5 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року НОМЕР_1 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року №17679477, виданим Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації.

У Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року серія САВ №002419, виданого виконавчим комітетом Шаліївської сільської ради на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 зазначено ім'я власника «ОСОБА_2», що не збігається з ім'ям позивача, зазначеним у паспорті громадянина України, - «ОСОБА_2».

ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою з 12.06.1992 року по даний час, але кілька років проживав окремо в іншому місці.

З 2012 року позивач має намір повернутися проживати до житлового будинку АДРЕСА_1 але відповідач ОСОБА_2 відмовляє йому, вчиняє сварки, а тому він залишив спірний будинок, винаймав квартиру.

У зв'язку з хворобою та скрутним матеріальним становищем, позивач не має можливості орендувати житло, тому вирішив повернутися проживати до свого будинку.

З урахуванням наведеного позивач просив встановити факт належності йому свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Шаліївської сільської ради, - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_3, та вселити його у житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 28 березня 2017 року позов задоволено.

Встановлено факт, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1, виданого 09.02.2008 року виконавчим комітетом Шаліївської сільської ради Сквирського району Київської області на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_3, належить ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю села Самшвільдо, Грузія.

Вселено ОСОБА_3 у житловий будинок АДРЕСА_1 що належить йому на праві приватної власності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати і в задоволенні позову відмовити, оскільки рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому, суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 1981 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, який було розірвано 26.08.2006 року (а.с.5).

Під час перебування у шлюбі, подружжям був збудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, в якому після розірвання шлюбу залишилася проживати відповідач.

Позивач є власником житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 109,3 кв.м, житловою площею 58,5 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року НОМЕР_1 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року №17679477, виданим Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації (а.с.6,7,9,12-16).

У Свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 09.02.2008 року серія САВ №002419, виданого виконавчим комітетом Шаліївської сільської ради на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 зазначено ім'я власника «ОСОБА_2», що не збігається з ім'ям позивача, зазначеним у паспорті громадянина України, - «ОСОБА_2» (а.с.3,6).

ОСОБА_3 зареєстрований за вказаною адресою з 12.06.1992 року по даний час, але кілька років проживав окремо в іншому місці (а.с.3).

З 2012 року позивач має намір повернутися проживати до житлового будинку АДРЕСА_1 але відповідач ОСОБА_2 відмовляє йому, вчиняє сварки, а тому він залишив спірний будинок, винаймав квартиру.

У зв'язку з хворобою та скрутним матеріальним становищем, позивач не має можливості орендувати житло, тому вирішив повернутися проживати до свого будинку (а.с.8,10,11,53-64).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ст.316 ЦПК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч.1,3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Частина перша статті 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

За змістом ст.155 ЖК УРСР власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, передбачених законодавством.

Апелянт вказує, що розбіжність в імені позивача та даті його народження не можуть бути виправлені органом, який його видав та що, інших доказів, на підтвердження належності ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на нерухоме майно ним не надано.

Доводи апеляційної скарги про на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне дослідження письмових доказів та встановлення обставин справи є необґрунтованими та зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Інші доводи також слід залишити поза увагою, оскільки не впливають на правильність прийнятого рішення та не містять в собі підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 28 березня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді