Справа № 199/1994/17
(2/199/1412/18)
РІШЕННЯ

Іменем України

05.06.2018 м. Дніпро

справа №199/1994/17

провадження № 2/199/1412/18

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

за участю секретаря Терентієвої Я.О.,

за участю учасників справи:

позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1,

представника позивача за зустрічним позовом адвоката ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, де третя особа ОСОБА_5, про встановлення факту проживання однією сімєю, поділ спільного сумісного майна, визнання квартири особистою приватною власністю, -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна, а саме квартири АДРЕСА_1. В обґрунтування позову посилаючись на те, що з відповідачем по справі ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі, під час якого було придбано спірну квартиру за рахунок спільних коштів подружжя (а.с.3-4).

Не погодившись із позовом, відповідач ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання квартири особистою приватною власністю, оскільки квартира придбана за її особистий кошт. В подальшому доповнила позов та остаточно просила суд встановити факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період з 01.06.2006 по 23.01.2010, поділ спільного майна подружжя, визнання квартири особистою приватною власністю (а.с.11-12, 23-26).

Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2017 року відкрито провадження по цивільній справі (а.с.8).

Ухвалою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2017 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, зустрічний позов ОСОБА_1 (а.с.20).

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2017 року визнана та погоджена мирова угода між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 щодо розподілу спільного майна набутого під час проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу та під час шлюбу (а.с.52-53).

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2018 року ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2017 року скасована та справу повернуто до того ж суду для повторного розгляду заяви про визнання мирової угоди (а.с.100-102).

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Ухвалою від 04 березня 2018 року прийнято справу до провадження та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

04.05.2018 в судовому засіданні протокольною ухвалою мирова угода сторін залишена без розгляду.

Ухвалою суду від 04 травня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сімєю, поділ спільного сумісного майна, визнання квартири особистою приватною власністю в частині позовних вимог що стосуються майна, яке знаходиться в Царичанському районі Дніпропетровської області, а саме земельну ділянку площею 0,70 га (кадастровий номер 0140001) для ведення особистого селянського господарства за адресою Дніпропетровська обл., Царичанський район, с.Плавещина, земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства за адресою Дніпропетровська обл., Царичанський район, с. Плавещина, вул. Горького, 26, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою Дніпропетровська обл., Царичанський район, с.Плавещина, вул. Горького, 26, на домоволодіння за адресою Дніпропетровська обл., Царичанський район, с. Плавещина, вул. Горького, 26 залишено без розгляду.

Протокольною ухвалою від 04 травня 2018 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_5

Ухвалою суду від 14 травня 2018 року позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна залишено без розгляду з підстав п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України.

Ухвалою суду від 14 травня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та справа призначена до розгляду на 23 травня 2018 року.

В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 та представник позивача за зустрічним позовом адвокат ОСОБА_2 позов підтримали і, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Зокрема, позивач ОСОБА_1М пояснила, що квартира АДРЕСА_2 придбана за її особисті кошти, отримані від її матері ОСОБА_6 25.02.2012 за договором безповоротньої фінансової допомоги. Крім того, факт того, що зазначена квартира є її особистою власністю визнано і відповідачем ОСОБА_4 шляхом укладенням мирової угоди між сторонами. Останній в даній квартирі жодного дня не проживав, посилаючись на те, що вона придбана саме за кошти її батьків. Також зазначила, що після придбання спірної квартири у неї з ОСОБА_4 шлюб носив характер гостинного.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, про причини не явки суд не повідомив, не скористався правом надання відзиву на позов.

Представник третьої особи ОСОБА_5 - ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на надані письмові пояснення на позов, зокрема проте, що спірна квартира придбана у шлюбі, а отже є спільним майном подружжя. Що стосується договору безповоротньої фінансової допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та її матірю ОСОБА_6 начебто 25.02.2012, то вважає це таким, що не відповідає достовірності, оскільки при поданні свого первісного позову, позивач ОСОБА_1 про такий договір не зазначала і не надавала його копії, тому виникають сумніви у його укладенні саме в зазначений період.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника третьої особи, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Судом встановлено, що сторони по справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 січня 2010 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого наявна в матеріалах справи (а.с.5).

13 лютого 2017 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було розірвано (а.с.6).

12 липня 2012 року була придбана квартира АДРЕСА_3 (м. Дніпропетровськ), що підтверджується Договором купівлі-продажу нерухомого майна від 12 липня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за № 5487. Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 12 липня 2012 року було оформлено на ОСОБА_1 (а.с.7).

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до положень ч. 1 ст.61 Сімейного кодексу України може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Відповідно до положень ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Cтатус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1)час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017, справа №6-399-цс17.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов'язаний з'ясувати, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Розглядаючи справу, суд враховує, що факт придбання спірної квартири за особистий кошт ОСОБА_1 не заперечував і відповідач ОСОБА_4 під час укладання мирової угоди по цій цивільній справі.

Крім того, ці обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Так, свідок ОСОБА_7 суду показала, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 вона знає тривалий час, а саме років 20 та 10 відповідно. Неодноразово вона і ОСОБА_1 обговорювали придбання квартири для ОСОБА_1 Свідок допомагала шукати квартиру, робити в ній ремонт. ОСОБА_4 був проти придбання квартири, в ній жодного дня не проживав, не приймав участі у ремонті квартири. Свідок знає, що гроші на квартиру давали батьки ОСОБА_1, утім при передачі коштів, свідок присутньою не була.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що знає сторін по справі тривалий час, майже 10 років по роботі. Коли у ОСОБА_4 почалися проблеми із бізнесом, він хотів переїхати до Царичанки, тоді як ОСОБА_1 хотіла придбати квартиру у м. Дніпро. За присутності свідка у ОСОБА_1 була розмова з її батьком, який сказав, що у придбані квартири вони допоможуть грішми. В подальшому свідок дізналася, що на придбання квартири ОСОБА_1 надали кошти батьки. Крім того, ОСОБА_4 мав обувний бізнес, а також ОСОБА_4 і ОСОБА_1 займалися у Царичанці ягодами, хоча більше займалася ягодами ОСОБА_1 Після придбання квартири на вулиці Путилівська, 8 в м. Дніпро (м.Дніпропетровськ), ремонт в ній робила лише ОСОБА_1 і жодного дня ОСОБА_4 в цій квартирі не мешкав, не утримував її. Взагалі після придбання квартири сторони вже не проживали як подружжя, лише іноді зустрічалися.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що коли в сімї ОСОБА_1 та ОСОБА_4 почалися особисті проблеми, батьки її та ОСОБА_1 прийняли рішення надати сестрі кошти на придбання квартири, щоб у подальшому вона не претендувала на спадщину після них, оскільки батьки мають трьох дітей. Кошти були передані на родинному святі та оформленні договором для надійності що ОСОБА_1 в подальшому не претендує на спадщину після них. У пошуку квартири, її ремонт, ОСОБА_4 участі не приймав, жодного дня в цій квартирі не проживав. Крім того, зі слів ОСОБА_1, свідок знає, що ОСОБА_4 з 2012 року став агресивно поводитися, і лікувався. Під час проживання у пос. Кіровське, подружжя мало спільний бюджет, в подальшому ОСОБА_4 продав будинок у Кіровському і вклав гроші у свій обувний бізнес, а ОСОБА_1 займалася ягодами у Царичанці. Під час придбання квартири на вулиці Путилівська, 8 в м. Дніпро та в подальшому, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 разом не проживали. ОСОБА_4 взагалі нервував, що квартира не є престижною та придбана за кошти батьків. Батьки мали свої збереження, оскільки тривалий час проживали за кордоном, після повернення батько був приватним підприємцем.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є матірю ОСОБА_1 Коли у доньки с ОСОБА_4 почалися проблеми у сімї, то вони з батьком прийняли рішення надати ОСОБА_1М кошти на придбання квартири зі своїх збережень, оскільки 6 років жили у Германії, а потім чоловік та вона офіційно займалися підприємницькою діяльністю. На якомусь сімейному святі, коли зібралися всі три доньки, вони сказали, що дають кошти ОСОБА_1 на придбання житла, а вона в подальшому не буде претендувати на спадщину після смерті батьків. Чоловік запропонував оформити все письмово і диктував текст угоди, а вона писала. ОСОБА_4 знав, що на придбання квартири батьками ОСОБА_1 надавалися кошти, і в пошуку квартири, в її ремонті участі не приймав. Після її придбання жодного дня в цій квартирі не проживав, в ній проживала ОСОБА_1 з дитиною, а ОСОБА_4 проживав у Царичанці. В подальшому свідок дізналася про продаж цієї квартири по підробленій довіреності, проте, що доньку виселяли.

Заперечуючи проти позову, представник третьої особи ОСОБА_3 настоював, що квартира придбана у шлюбі і це презюмується.

Водночас, з огляду на надані докази, встановленні обставини по справі, покази свідків, визнання обставин придбання квартири АДРЕСА_4 відповідачем ОСОБА_4 укладенням мирової угоди, суд приходить до висновку про доведення факту придбання спірної квартири за особисті кошти позивача ОСОБА_1, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Що стосується позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період 01.06.2006 по 23.01.2010, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначенно іншого порядку їх встановлення.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Цивільний процесуальний кодекс України передбачає право суду встановлювати факти, що мають юридичне значення відповідно до положень ст. 315 цього Кодексу, але це можливо за певних умов, а саме: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають безпосередньо залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи без повторного звернення до суду на підставі цього рішення.

Оскільки позовні вимоги позивача ОСОБА_1 для вирішення яких необхідно було розглядати питання встановлення факту проживання однією сімєю залишено без розгляду, то це фактично виключає необхідність встановлення юридичного факту проживання сторін по справі однією сім'єю без укладення шлюбу, оскільки його встановлення не тягне за собою виникнення права власності, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30).

З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 слід стягнути судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1280 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання - вулиця Путилівська, 8/8 в м. Дніпро, 49026) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання вул. Горького, 26, с. Плавещина, Царичанського району, Дніпропетровської області, 51032), де третя особа ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3, місце проживання - вулиця Савкіна, 6/191 в м. Дніпро, 49000), про встановлення факту проживання однією сімєю, поділ спільного сумісного майна, визнання квартири особистою приватною власністю задовольнити частково.

Визнати особистою власністю ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання - вулиця Путилівська, 8/8 в м. Дніпро, 49026) квартиру АДРЕСА_5 (м. Дніпропетровськ).

Стягнути з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання вул. Горького, 26, с. Плавещина, Царичанського району, Дніпропетровської області, 51032) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання - вулиця Путилівська, 8/8 в м. Дніпро, 49026) судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1280 (одна тисяча двісті вісімдесят) грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення буде складено 13 червня 2018 року.

Суддя О.Б.Подорець