УХВАЛА

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 461/479/16-ц

провадження № 61-13270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шумської Н. Л., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 лютого 2014 року у справі № 2-2390/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівського міського управління юстиції, про поділ спадкового майна та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - Перша Львівська державна нотаріальна контора Львівського міського управління юстиції, про визнання права власності на спадкове майно визнано за ОСОБА_5 право власності у порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 вартістю 508 765,00 грн та стягнуто з нього на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 270 410,00 грн, яка встановлена у зв'язку із припиненням права власності ОСОБА_4 на 1/2 та 1/8 частки цієї квартири.

Згадане рішення набрало законної сили 03 березня 2014 року, а 19 березня 2014 року на його виконання було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації в розмірі 270 410,00 грн.

Рішення суду ОСОБА_5 добровільно не виконував, у зв'язку з чим 27 березня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП 42709483 щодо примусового виконання цього рішення, яке 16 жовтня 2014 року закінчено у зв'язку з погашенням відповідачем в повному обсязі заборгованості шляхом перерахування грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_4 в декілька етапів.

Таким чином, ОСОБА_5 прострочив виконання рішення суду з 03 березня до 15 жовтня 2014 року, внаслідок чого позивач зазнала збитків від знецінення грошових коштів з огляду на індекс інфляції та зміну курсу валют.

27 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 із заявою про сплату інфляційних втрат у розмірі 54 275,25 грн та трьох процентів річних у розмірі 4 837,13 грн, яку він отримав 01 грудня 2014 року. Однак зазначених у заяві коштів відповідач не сплатив.

У зв'язку з чим 23 грудня 2014 року ОСОБА_4 звернулася до ОСОБА_5 з позовом про стягнення частини інфляційних втрат: 24 000,00 грн із 54 275,25 грн, а також частини трьох процентів річних 360,00 грн із 4 837,13 грн (справа № 461/15491/14).

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року, зазначене рішення скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Зазначеним рішенням апеляційного суду, зокрема, встановлено, що ОСОБА_5 зобов'язаний був сплатити на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію у розмірі 270 410,00 грн у строк з 21 березня до 27 березня 2014 року.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року ОСОБА_5 виконав, сплативши на користь позивача частину інфляційних втрат та трьох процентів річних у загальному розмірі 24 300,00 грн.

У позовній заяві також наведено розрахунки інфляційних втрат та трьох процентів річних, що підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь позивача, які зроблені з урахуванням зміни розміру його грошового зобов'язання у зв'язку з періодичним погашенням заборгованості. Відповідно до цих розрахунків загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 21 березня до 27 березня 2014 року становить 58 578,96 грн (54 275,25 грн + 4 303,71 грн).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила стягнути з ОСОБА_5 на її користь інфляційні втрати в розмірі 30 275,25 грн та три проценти річних в розмірі 3 943,71 грн як неотриману частину із загальної суми інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення відповідачем свого зобов'язання.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати у розмірі 30 275,25 грн та три проценти річних у розмірі 3 943,71 грн.

Вирішено питаннясудового збору.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення провідмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій 17 березня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

02 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами справи виникли грошові зобов'язання щодо сплати ОСОБА_5 на корить ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 270 410,00 грн. Своє грошове зобов'язання відповідач повинен був виконати 28 березня 2014 року, однак допустив прострочення його виконання до 15 жовтня 2014 року.

Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання перед позивачем, то для нього настали правові наслідки, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, - сплата на користь кредитора встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Скасовуючи зазначене рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд посилався на правові висновки, висловлені у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, та виходив з того, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена статтею 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частиною п'ятою статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

З огляду на це положення статті 625 ЦК України не застосовуються до спірних відносин, які виникли із спадкування майна після смерті спадкодавця і були не грошовими по своїй природі, а майновими.

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, мотивовану, зокрема, тим, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України, оскільки правомірність застосування цієї норми встановлена рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03 вересня 2015 року в справі № 461/15491/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року.

Разом із тим ОСОБА_4 посилалася на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, згідно з якими будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню частина друга статті 625 ЦК України.

10 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу, в яких, зокрема, зазначено, що зобов'язання відповідача перед позивачем виникли не з договірних правовідносин, а з рішення суду, тому ці зобов'язання можна віднести до деліктних зобов'язань, які нормами статті 625 ЦК України не регулюються.

Стверджував він і про те, що обов'язок виконати рішення суду не є тотожним поняттю грошового зобов'язання і не може регулюватися тими ж нормами права, що встановлені для зобов'язання, в тому числі і статтею 625 ЦК України. Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про виконавче провадження», який є спеціальним. Зокрема, за несвоєчасне виконання рішення суду щодо сплати боргу на користь стягувача цим Законом передбачено стягнення виконавчого збору в розмірі 10 % від суми стягнення.

В обґрунтування своїх заперечень ОСОБА_5 посилався, зокрема, на висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15.

Під час розгляду справи у подібних правовідносинах ухвалою Верховного Суду від 25 січня 2018 року справу № 686/21962/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 грудня 2015 року та ухвалу А пеляційного суду Хмельницької області від 29 червня 2016 року передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Зі змісту зазначеної ухвали вбачається, що колегія суддів Верховного Суду вирішила відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (положень частини другої статті 625 ЦК України), викладених в раніше ухвалених рішеннях Верховного Суду України (постанови від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15) у зв'язку з відсутністю доступного і розумного передбачуваного судового тлумачення зазначеної норми, що призводить до порушень прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Оскільки справа № 686/21962/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду перебуває на розгляді Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у справі, що переглядається.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 686/21962/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за несвоєчасне виконання рішення суду.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик