Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

місто Київ

справа № 641/893/16-ц

провадження № 61-3329св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С.О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Шевченко Н. Ф., Івах А. П., Пономаренко Ю. А.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у січні 2016 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину автомобіля. 08 квітня 2016 року позивачем подано уточнену позовну заяву, якою змінено предмет позову на стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони 28 березня 2006 року продали дві земельні ділянки на загальну суму 36 000, 00 дол. США, які в той же день позивачем передані за розпискою від 28 березня 2006 року на зберігання відповідачу. В подальшому ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_3 за розпискою від 20 червня 2008 року строком на 7 років суму в розмірі 18 000, 00 дол. США. У липні 2015 року позивач звернулась до відповідача з вимогою про повернення належних їй грошових коштів у розмірі 18 000, 00 дол. США, на що отримала відмову, оскільки грошові кошти витрачені відповідачкою, за її твердженням, на придбання автомобіля MITSUВISHI, який оформлено на праві власності на колишнього подружжя відповідача ОСОБА_5

Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилалась на статті 1046-1050 ЦК України.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 300 960, 00 грн, а також судові витрати в розмірі 3 015, 94 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції навів посилання на положення статей 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України та, установивши відповідні фактичні обставини, зробив висновок про обґрунтованість позовних вимог до ОСОБА_4 Суд виходив із того, що позичальник ОСОБА_4 не виконала своїх зобов'язань за договором позики, укладеним із її матір'ю, ОСОБА_3, позичені грошові кошти позикодавцю своєчасно не повернула, а тому сума боргу підлягає стягненню з відповідача на її користь. Також судом встановлено, що передані позивачем відповідачу ОСОБА_4 у борг грошові кошти використано на придбання автомобіля MITSUВISHI, модель Outlander, право власності на який оформлено на ім'я колишнього подружжя відповідача, ОСОБА_5

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з такого. Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення грошових коштів, ОСОБА_3 посилалась на те, що між сторонами укладено договори зберігання та, надалі, позики, за яким грошові кошти у сумі 18 000, 00 дол. США надані відповідачу на придбання автомобіля MITSUВISHI. ОСОБА_4 у письмовій заяві позовні вимоги своєї матері, позивача, визнала повністю, підтвердила, що отримані грошові кошти нею витрачені на придбання автомобіля. Відповідно до матеріалів справи покупцем автомобіля за договором № 0806-20003 від 20 червня 2008 року є ОСОБА_5 Доказів того, що ці договори укладалися між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за згодою ОСОБА_5 як іншого з подружжя, матеріали справи не містять, як й того, що позичені грошові кошти використані в інтересах та на потреби сім'ї. Таким чином, суд першої інстанції фактично вирішив питання про права та обов'язки третьої особи - іншого з подружжя позичальника, ОСОБА_5, який до участі у справі залучений як третя особа, доказів того, що він був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у матеріалах справі відсутні, а тому він був позбавлений можливості надати особисті пояснення по суті спору, навести свої доводи та висловити заперечення проти заявленого кредитором, ОСОБА_3, позову. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що позов пред'явлено не до усіх належних відповідачів, якими в такому випадку мають бути обоє з подружжя, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У зв'язку із наведеним апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, ухвалив у справі нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову повністю.

Позивач ОСОБА_3, не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, у вересні 2016 року звернулась із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року, залишити в силі рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_5 про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що у матеріалах справи наявні докази, а також, що апеляційна скарга подана ним із пропуском строку на апеляційне оскарження.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 05 липня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

За правилом підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 23 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок про часткове задоволення касаційної скарги.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт пред'явлення вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу з відповідача. Свої вимоги позивач обґрунтовувала такими підставами.

За твердженням позивача, вона 28 березня 2006 року передала на зберігання відповідачу ОСОБА_4 18 000, 00 дол. США, які еквівалентні на час передання сумі в 500 000, 00 російських рублів, отримані позивачем від продажу земельної ділянки, з умовою повернення грошових коштів за першою вимогою протягом 10 днів. На підтвердження цих обставин позивач надала суду розписку від 28 березня 2006 року, договір купівлі-продажу (земельного паю) від 28 березня 2006 року. Між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем 20 червня 2008 року укладений договір позики, на підтвердження чого видана розписка від 20 червня 2008 року, згідно з якою позивач передала відповідачу грошові кошти у розмірі 18 000, 00 дол. США, які знаходились у відповідача на відповідальному зберіганні з 28 березня 2006 року, на придбання автомобіля на строк 7 років з 20 червня 2008 року до 20 червня 2015 року. Позивач стверджувала, що свої зобов'язання за договором повністю виконала, надавши відповідачу грошові кошти в розмірі та строки, передбачені договором. У липні 2015 року позивач звернулась до відповідача з вимогою про повернення позики у сумі 18 000, 00 дол. США, проте отримала відмову з поясненням, що відповідач не може повернути їй кошти, отримані за розпискою від 20 червня 2008 року, тому що їх витрачено нею на придбання автомобіля MITSUВISHI, який оформлено на праві власності на ім'я колишнього подружжя відповідача, ОСОБА_5

Зазначені обставини визнані відповідачем у її письмових поясненнях та заяві про визнання позову; на їх підтвердження надано копію договору купівлі-продажу (автомобіля) від 20 червня 2008 року № 0806-20003.

Право, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

У статті 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та

вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру може бути доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За правилом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У частині четвертій статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї, тобто лише у разі, якщо договір позики був укладений в інтересах сім'ї, боржниками за цим договором мають вважатися обоє з подружжя.

Відповідач ОСОБА_4 у письмовій заяві, адресованій суду 25 травня 2016 року, позовні вимоги своєї матері, позивача у справі, визнала повністю та просила розглядати справу у її відсутність, підтвердивши, що отримані у борг грошові кошти нею витрачені на придбання зазначеного автомобіля, який оформлений на ім'я колишнього подружжя відповідача ОСОБА_5

Наведені обставини у своїй сукупності, піддані аналізові на підставі норм права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, надають підстави Верховному Судові зробити висновок, що суд першої інстанції, прийнявши та надавши вирішальне значення під час розгляду справи зазначеній заяві одного з належних відповідачів про визнання позову, передчасно вважав доведеним та, відповідно, встановленим факт, що позичені грошові кошти використані в інтересах та на потреби сім'ї. Сформулювавши такі висновки, суд першої інстанції фактично вирішив питання про права та обов'язки іншого учасника справи, третьої особи ОСОБА_5, оскільки за висновками суду майно, щодо якого існує інший спір про його поділ між подружжям, визнано таким, що придбано з використанням коштів, позичених від іншої особи. Тобто фактично судом змінено правовий режим спільного майна подружжя під час розгляду спору, що вирішувався не у належному складі його учасників. Верховний Суд дійшов до переконання, що створення судом подібної преюдиції в ухваленому рішенні за неналежного складу учасників спору є порушенням права на доступ до правосуддя, що допущене судом першої інстанції стосовно ОСОБА_5

Щодо правомірності зміни статусу відповідача ОСОБА_5 на статус третьої особи.

08 квітня 2016 року ОСОБА_3 у судовому засіданні пред'явила змінену позовну заяву про стягнення грошових коштів, змінивши предмет позову. Позивачем при цьому змінено склад та правовий статус учасників спору, визначено відповідачем у справі лише ОСОБА_4, а правовий статус другого відповідача ОСОБА_5 замінений на статус третьої особи.

У процесуальному законі, чинному на момент вирішення спору ЦПК України 2004 року, визначено три підстави виключення відповідача зі складу учасників розгляду певної цивільної справи:

- за правилом статті 33 цього Кодексу суд за клопотанням позивача вправі замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом;

- згідно з пунктом 3 статті 205 ЦПК України 2004 року суд вправі своєю ухвалою закрити провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом, в тому числі й в частині вимог, заявлених до певного відповідача;

- також позивач вправі звернутися із заявою про залишення позовної заяви без розгляду в разі подання відповідної заяви в порядку пункту 5 статті 207 ЦПК України, в тому числі й в частині вимог, заявлених до певного відповідача.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 174 ЦПК України 2004 року позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Враховуючи, що в матеріалах цивільної справи відсутня ухвала суду або про заміну неналежного відповідача, або про закриття провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_5, або про залишення позову у цій частині без розгляду, самим фактом прийняття уточненої позовної заяви статус цього відповідача у розгляді справи судом не був змінений належним чином відповідно до вимог процесуального закону. Суд першої інстанцій помилково замінив статус відповідача у неналежний й непроцесуальний спосіб.

Щодо оцінки визнання позову відповідачем.

Суд має виходити з того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції зазначені норми процесуального та матеріального права належним чином не застосував, всупереч приписам статей 174, 214 ЦПК України 2004 року характер спірних правовідносин належним чином не визначив, питання стосовно того, в чиїх інтересах укладалися зазначені договори та у зв'язку з цим про належний склад осіб, які повинні брати участь у справі, не з'ясував, а розглянувши справу по суті заявлених позовних вимог у першому ж судовому засіданні без участі сторін ухвалив рішення, яким фактично вирішив питання про права та обов'язки третьої особи - іншого з подружжя позичальника, ОСОБА_5, то єдиним обґрунтованим й правомірним є висновок про необхідність скасування рішення суду першої інстанції.

Щодо порушення норм процесуального права під час розгляду справи судом першої інстанції.

Під час розгляду справи судом першої інстанції перше судове засідання відбулося 23 березня 2016 року, відповідач ОСОБА_5 про час та місце проведення цього засідання повідомленим не був. У зв'язку з відсутністю належного повідомлення цього відповідача розгляд справи було відкладено до 05 квітня 2016 року о 14.00 годині.

Судове засідання, призначене на 05 квітня 2016 року, не відбулося у зв'язку з неявкою у нього усіх учасників справи (а.с. 42), відкладено розгляд справи до 08 квітня 2016 року о 9:30 годині.

08 квітня 2016 року відбулося судове засідання, судом прийнято уточнену позовну заяву, оголошено перерву для усунення недоліків поданої заяви до 14:00 години (а.с. 45, 48). Проте у призначений час судове засідання не відбулося, його проведення відкладено на 25 квітня 2016 року о 9:30 годині (а.с. 61).

До призначеного судом засідання судом першої інстанції за відсутності усіх учасників розгляду справи та за відсутності їх сповіщення про час, дату та місце судового розгляду ухвалою суду від 11 квітня 2016 року вирішено процесуальне питання про заміну позивачем предмета позову (а.с. 62), без вирішення питання про виключення ОСОБА_5 зі складу відповідачів у справі.

Наведене свідчить про порушення судом принципів гласності та відкритості судового розгляду.

В частині оцінки доводів касаційної скарги про неналежне повідомлення третьої особи Верховний Суд зробив такі висновки.

Згідно з частинами першою-п'ятою статті 74 ЦПК України 2004 року судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою. Судова повістка повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

За правилами пункту 1 частини першої, частини четвертої статті 169 ЦПК України 2004 року суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання однієї із сторін або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, про яких відсутні відомості, що їм вручені судові повістки. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд першої інстанції надсилав на адресу третьої особи копію ухвали про зміну предмета позову від 11 квітня 2016 року, копію уточненої позовної заяви та судову повістку (а.с. 72, 73). Втім зазначені документи повернулись на адресу суду без вручення із відміткою поштового відділення про закінчення встановленого строку зберігання. Окрім цього, судову повістку про виклик у засідання на 25 травня 2016 року згідно із поштовим штампом направлено лише 21 травня 2016 року, тобто за три дні до дня його проведення, що унеможливлювало виконання вимог процесуального закону щодо забезпечення отримання учасником справи судової повістки про виклик щонайменше за 3 дні до призначеного судового засідання.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції порушив норми процесуального права щодо порядку судового виклику третьої особи, помилково та не у процесуальний спосіб змінив статус цього учасника справи, ухвалив рішення в першому ж судовому засіданні після прийняття уточненого позову за відсутності доказів вручення його копій усім процесуально заінтересованим у розгляді справи особам не зважаючи на неповторну неявку цього учасника справи і неотримання ним як первісного позову, так й заяви із уточненим позовом.

Стосовно доводу касаційної скарги про те, що апеляційна скарга подана ОСОБА_6 із пропуском строку на апеляційне оскарження, Верховний Суд дійшов до переконання про його необґрунтованість, оскільки згідно з довідковим листом до справи копію рішення суду першої інстанції третя особа отримала лише 14 липня 2016 року, апеляційну скаргу подано 22 липня 2016 року, тобто в межах строку на апеляційне оскарження, що визначений у частині першій статті 294 ЦПК України 2004 року.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань та посилань на незаконність оскаржуваного рішення внаслідок порушення норм матеріального права, наявність такого порушення Верховним Судом не встановлена, у зв'язку із чим згідно з вимогою статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції справа у цій частині не переглядалась. Втім відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилом пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Верховним Судом враховано, що одночасно з розглядом цієї справи також вирішувався інший спір між відповідачем ОСОБА_4 та третьою особою ОСОБА_6, предметом розгляду якого є право власності на автомобіль MITSUBISHI, на придбання якого, за твердженням позивача, були надані кошти за договором позики. Таким чином, розгляд цієї справи пов'язаний з вирішенням питання про права та обов'язки ОСОБА_5, статус якого було замінено у спосіб, що не передбачений процесуальним законом.

Суд апеляційної інстанції, правомірно скасовуючи рішення суду першої інстанції внаслідок того, що позов пред'явлено не до всіх належних відповідачів, не звернув уваги на недотримання судом першої інстанції порядку зміни статусу учасника у справі ОСОБА_5, не надавши відповідної оцінки такій процесуальній дії суду.

Окрім цього, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідач ОСОБА_4 неодноразово подавала заяву про визнання позову, що з урахуванням існування іншого спору між відповідачем та третьою особою може свідчити про відсутність дійсного спору між сторонами у цій справі, що підлягає перевірці під час нового розгляду справи. Таким чином, під час нового розгляду справи суд має встановити, чи дійсно існує між сторонами спір з приводу невиконання відповідачем умов позики, оскільки неодноразове подання зазначеної заяви (а.с. 46, 74) може у сукупності з іншими обставинами справи свідчити про відсутність спору про право цивільне, що підлягає захисту.

Виходячи з положення частини першої статті 4 ЦПК України підставою для звернення до суду може бути захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів особи.

За правилом частини першої статті 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист таких права, свободи чи інтересу визначає право на позов в матеріальному сенсі. З врахуванням наведеного суду належить встановити, чи дійсно у позивача є право на позов.

Оскільки судом першої інстанції помилково прийнято заяву про визнання позову та надано їй вирішального значення, що призвело до наступного порушення - нез'ясування та невстановлення у процесуальному порядку обставин у справі й вирішення питань про права та обов'язки особи, яка була позбавлена реального права на доступ до правосуддя, а суд апеляційної інстанції не усунув зазначені порушення у дієвий спосіб, не встановив обставини у справі, що мають значення для правильного її вирішення, не з'ясував питання про наявність у позивача права на позову в матеріальному сенсі, Верховний Суд зобов'язаний усунути встановлені порушення норм процесуального права.

В обранні справедливого рішення Верховний Суд керується тим, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Скасовуючи рішення судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд також виходить з того, що під час розгляду справи судом першої інстанції справу розглянуто за відсутності ОСОБА_5, що відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є безумовною підставою для скасування рішення і передачі справи на новий розгляд.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд вважає за необхідне, з урахуванням положення частини третьої статті 400 ЦПК України, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Отже, враховуючи, що порушення норм процесуального права допустили суди першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд вважає за обґрунтоване направити справу на новий розгляд до Комінтернівського районного суду м. Харкова.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25 травня 2016 року, рішення Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2016 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик