АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

ОСОБА_1

справа № 642/344/18

провадження № 22-ц/790/3006/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Котелевець А.В.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач - Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою представника позивача ОСОБА_4 про забезпечення позову по справі за позовом Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, який виконує функції органу опіки та піклування, в інтересах малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова, постановлену 03 квітня 2018 року, під головуванням судді Ольховського Є.Б.., в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2018 року Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради в інтересах малолітнього ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

02 квітня 2018 року представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просить застосувати заходи забезпечення позову шляхом зобовязання органу опіки та піклування тимчасово влаштувати малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до дитячого закладу, відповідного віку та стану здоровя дитини та заборонити відповідачам вчиняти будь-які дії з приводу можливого повернення дитини до себе, у звязку з реальною загрозою життю дитини.

В обґрунтування зазначеної заяви посилалися на те, що батьки малолітньої дитини не виконують своїх батьківських обовязків щодо медичного спостереження дитини, про що свідчать повідомлення адміністрації КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 19».

Батьки дитини, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, протягом двох років ухиляються від виконання батьківських обовязків. ОСОБА_6 з 23.05.2018 знаходиться на обліку Служби у справах дітей по Холодногірському району, як такий, що перебуває у складних життєвих обставинах.

Батько, ОСОБА_2, протягом тривалого часу не працює, утриманням родини не займається. Мати, ОСОБА_3, має періодичні тимчасові заробітки. Умови для проживання та розвитку дитини батьками не створено: в помешканні антисанітарія, розкидані речі, побиті та розкидані меблі. ОСОБА_7 ОСОБА_6 не забезпечений необхідним харчуванням відповідно віку.

Батьки неодноразово наражали дитину на небезпеку, залишали без нагляду. У травні 2016 року малолітнього ОСОБА_6 було поміщено до КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 19» за актом органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоровя про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку у звязку із тим, що дитина залишилась без нагляду батьків в результаті їх сильного алкогольного спяніння.

Вночі 17.01.2017 року співробітниками патрульної поліції на території автостанції «Холодна гора» було виявлено малолітнього ОСОБА_6 разом з матірю, ОСОБА_3, яка знаходилась у стані сильного алкогольного спяніння та фізично не могла піклуватись про дитину.

Протягом 2017 року до Служби у справах дітей по Холодногірському району надходили письмові та усні повідомлення щодо асоціальної поведінки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та їх ухилення від виконання батьківських обовязків від адміністрації КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня №19», КЗ «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) № 320», Центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді Холодногірського району, Холодногірського відділу поліції ГУ НП в Харківській області.

7.01.2018 р. від адміністрації КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 19» надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_2, з сином ОСОБА_8 був на прийомі дільничного лікаря-педіатра. Під час візиту до лікарні батько поводив себе агресивно, вживав спиртову настоянку глоду, нецензурно лаявся, знущався над малолітнім ОСОБА_6: підвішував дитину на шарфі, намагався стати на нього ногами. ОСОБА_8 був блідий, наляканий, дуже легко вдягнений. Батько витяг його на вулицю та пішов у невідомому напрямку. За адресою проживання дитини виїхали представники ССД по Холодногірському району, ЦСССДМ, інспектор ювенальної превенції та дільничні офіцери поліції. Зі слів бабусі, ОСОБА_9, матері не було вдома вже декілька діб. Батько мав ознаки алкогольного спяніння, був вкрай агресивний, кидався у бійку з посадовими особами структур, причетних до роботи з дітьми, було вирішено направити малолітнього ОСОБА_6 для обстеження до КЗОЗ «Харківська міська дитяча клінічна лікарня № 19», де він перебуває до теперішнього часу.

За інформацією адміністрації лікарні від 15.03.2018 № 01-07/24 малолітній ОСОБА_5 17.01.2018 р. був доставлений у занедбаному стані, зниженого харчування, зневоднений, заляканий, неконтактний, з відставанням у фізичному та мовному розвитку.

У зазначеному позивач вбачає реальну загрозу для життя та здоровя дитини, тому просив задовольними заяву про забезпечення позову.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року заяву про забезпечення позову задоволено. Застосовано заходи забезпечення позову шляхом зобовязання органу опіки та піклування тимчасово влаштувати малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до дитячого закладу, відповідно віку та стану здоровя дитини та заборонити відповідачам вчиняти будь-які дії з приводу можливого повернення дитини до себе, у звязку з реальною загрозою життю дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_3 вказує на порушення норм матеріального та процесуального права. Звертає увагу на те, що в ухвалі не зазначено на який строк дитину поміщено у дитячий заклад, не зазначено у який саме заклад. Зазначає, що заборона відповідачам вчиняти будь-які дії з приводу можливого повернення дитини є порушенням положень Конституції України, основних прав та інтересів не тільки батьків, а й дитини. Вказує, що фото, які додані до заяви про забезпечення позову, зроблені у 2016 році, коли вони тільки переїхали на проживання до матері відповідача ОСОБА_2

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що Департамент служб у справах дітей ХМР, відповідно до п.3.2.4 Положення про Департамент служб у справах дітей (додаток № 79 до рішення 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.11.2015 року № 7/15 «Про затвердження положень виконавчих органів ХМР 7 скликання» в редакції рішення 16 сесії ХМР 7 скликання від 08.11.2017 року № 799/17) виконує функції органу опіки та піклування при розгляді в суді справ, повязаних із захистом житлових, майнових, та особистих немайнових прав дітей та бути позивачем в судах. Зазначає, що під час неодноразових відвідувань ОСОБА_5 за місцем проживання було зясовано, що умови проживання дитини незадовільні, в квартирі брудно, розкидані речі та поламані меблі, дитяче ліжко засмічене речами, харчування для дитини відсутнє. Під час кожного візиту складались відповідні акти - 12.01.2018 року та 17.01.2018 року. Тому позивач вважає, що є усі підстави стверджувати про наявність реальної загрози для життя та здоровя дитини.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що дії відповідачів можуть утруднити чи зроблять неможливим виконання імовірного рішення по даній справ та існує реальна загроза життю малолітньої дитини про позбавлення батьківських прав щодо якої заявлено позов.

Колегія суддів частково погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.

Частиною 2 ст. 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, підставою для забезпечення позову є обґрунтоване припущення про те, що невжиття певних заходів, передбачених ч. 1 ст. 150 ЦПК,утруднить або зробить неможливим виконання судового рішення.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Забезпечення позову має запобіжний характер і спрямоване на забезпечення можливості виконання ймовірного рішення суду та на недопущення порушень прав осіб, інтересів яких стосується спір.

Пунктом 4 вищезазначеної Постанови роз'яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позов, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Пункт 1 ст. 9 Конвенції про права дитини гарантує, що дитина не розлучається з батьками всупереч їх бажанню; під час будь-якого розгляду згідно з п. 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору (п.2).

Згідно з положенням п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ою сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З матеріалів справи вбачається,ж що позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідачів, посилаючись не ухилення батьків від виконання батьківських обовязків та на жорстоке поводження батька з дитиною.

Судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції в частині зобовязання органу опіки та піклування тимчасово влаштувати малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до дитячого закладу, відповідно віку та стану здоровя дитини відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Такі висновки суду підтверджуються зокрема інформацією ХМДКЛ № 19 від 17.01.2018 року та від 15.03.2018 року, актами обстеження умов проживання від 12.01.2018 та від 17.01.2018, актом про проведення оцінки рівня безпеки дитини, що був складений уповноваженою комісією 17.01.2018 року, з якого вбачається, що через встановлену небезпеку комісія дійшла висновку про негайне влаштування дитини на обстеження до ХМДКЛ № 19.

Оскільки матеріали та обставини справи свідчать про наявні реальні ризики для здоровя та життя дитини, правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді тимчасового влаштування дитини до дитячого закладу.

Зазначені заходи за встановлених обставин є необхідним втручанням, оскільки відповідають інтересам дитини, носять тимчасовий характер до набрання законної сили рішенням суду.

Дитячий заклад, куди тимчасово буде поміщена дитина визначається органом опіки та піклування з огляду на вік та стан здоровя дитини.

Водночас, колегія суддів не може погодитись з ухвалою суду першої інстанції в частині заборони відповідачам вчиняти будь-які дії з приводу можливого повернення дитини до себе. В зазначеній частині ухвала суду не конкретизована, в той час, як вчинення дій, які не суперечать закону, є правом відповідачів, якого вони не можуть бути позбавлені.

За таких обставин ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині заборони відповідачам вчиняти будь-які дії з приводу можливого повернення дитини до себе, у звязку з реальною загрозою життю дитини з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382, 383, 384, п. 9 Перехідних Положень ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу судді Ленінського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2018 року в частині заборони відповідачам вчиняти будь-які дії з приводу можливого повернення дитини до себе скасувати, в цій частині у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

В іншій частині ухвалу судді залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повно го судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_10