Справа № 360/57/18 Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/2236/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 07.06.2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Олійника В.І., Сержанюка А.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 березня 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його наступним:

29 березня 2011 року між банком та ОСОБА_2 був укладений договір б/н, відповідно до умов якого останній отримав кредит в розмірі 1200,00 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 30.00% річних на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач зобовязання щодо повернення кредитних коштів за вказаним договором належним чином не виконував, у звязку з чим за кредитом утворилася заборгованість. Станом на 31 жовтня 2017 року загальна сума заборгованості становила 33 060,22 гривень, з яких: заборгованість за кредитом 789,32 грн., заборгованість за процентами за користування кредитом 26426,47 грн., заборгованість за пенею та комісією 3793,94 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1550,49 грн. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 01 березня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неправильне застосування судом норм процесуального права, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову в повному обсязі. Скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції незаконно відмовлено у стягненні з відповідача на користь банку суми заборгованості в розмірі 33060,22 грн. Вказує, що судом не взято до уваги, що термін дії картки встановлено до січня 2015 року, банк звернувся з даним позовом 22 серпня 2017 року, таким чином банком не був пропущений строк позовної давності.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що наведеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Свої позовні вимоги банк обґрунтовує кредитним договором без номера, який було укладено 29 березня 2011 року шляхом підписання відповідачем відповідної анкети-заяви на видачу банківської карти. Згідно умов вказаного договору відповідачу була надана кредитна карта, за користування кредитними коштами за якою банком нараховуються відсотки на суму залишку заборгованості, а також штраф та пеню у разі несвоєчасного повернення кредиту. При цьому банк посилався на те, що підстави для здійснення таких нарахувань, строки платежів, їх умови, як і умови відповідальності за невиконання договірних зобовязань, передбачені «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які містяться на інтернет-сайті банку, і вимоги яких відповідач зобовязався виконувати при підписанні відповідної анкети-заяви.

З точки зору колегії суддів апеляційного суду така позиція не може бути прийнята судом, оскільки вона не відповідає матеріалам та обставинам справи.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 березня 2011 року відповідачем було підписано лише відповідну заяву про видачу їй платіжної картки. Будь-які підписи відповідача на таких документах як «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» відсутні. Заперечує підписання таких документів й сама відповідач.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Враховуючи викладені норми, незважаючи на укладення договору між сторонами в письмовій формі у вигляді вищезгаданої анкети-заяви, представлені банком умови, правила та тарифи надання кредиту не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови/правила/тарифи не містять підпису позичальника, не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови/правила/тарифи розумів позичальник при підписанні відповідної заяви позичальника, що умови/правила/тарифи містили в момент підписання заяви позичальника саме заявлені банківською установою розміри та підстави для нарахування відсотків, комісій та пені, або ж в подальшому такі умови/правила/тарифи не змінювались. Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України в ряді постанов, зокрема у справах №6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обовязок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду.

Враховуючи, що «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», на які посилався позивач, не містять підпису позичальника, такі умови/правила/тарифи не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору, відтак вони не можуть встановлювати зобовязань сторін в рамках даних правовідносин. Не містить домовленості сторін щодо вказаних нарахувань й представлена до суду анкета-заява позичальника від 29 березня 2011 року. Окрім того, факт укладення кредитного договору на заявлених банком умовах заперечує й відповідач по справі.

Не може бути прийнята судом в якості доказу погодження сторонами договірних умов й представлена банком «довідка про умови кредитування». Як зазначено у вказаній довідці, вона стосується кредитного договору SAMDN № 3979, в той час як позов у даній справі предявлено на виконання зобовязань за договором без номеру, про що зазначає сам позивач у своєму позові. За таких умов вказана довідка не стосується правовідносин, що є предметом розгляду даної справи, та не має доказового значення в даному випадку.

Зважаючи на викладене, підстави для прийняття позиції апелянта щодо його вимог стосовно стягнення заявлених відсотків за кредитом, а також нарахованих пені, комісії та штрафів, які банк ґрунтує на непідписаних позичальником документах, у суду відсутні. В той же час не може погодитися колегія суддів апеляційного суду й з позицією суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову в повному обсязі у звязку із пропуском строку позовної давності.

В силу ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 цього Кодексу). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Така правова позиція була висловлена Верховним Cудом України у справі № 6-522цс17.

Як вже було зазначено вище, 29 березня 2011 року позичальником було підписано лише анкету-заяву без номера, відповідно до якої їй було видано банківську карту, за допомогою якої вона отримала кредитні кошти позивача. Дана обставина не заперечується самим відповідачем, а також підтверджується наданою нею до суду випискою руху коштів по рахунку. Жодних інших документів щодо врегулювання договірних умов з приводу кредиту між сторонами підписано не було, відтак лише умови, встановлені анкетою-заявою, можуть враховуватися при вирішенні даного спору. Оскільки термін дії кредиту (термін його повернення) у вищезгаданій заяві встановлено не було, у відповідності до положень ст. 1049 ЦК України надані відповідачу кошти підлягали поверненню протягом тридцяти днів від дня пред'явлення банком вимоги про це (в даному випадку предявлення позову). За таких умов позивачем не було пропущено строк звернення до суду з вимогою стягнення суми основного боргу. При цьому колегія суддів апеляційного суду не може прийняти ні позицію позивача щодо того, що термін повернення кредиту відповідав терміну дії картки і був встановлений до січня 2015 року, ні позицію відповідача щодо встановлення строку повернення кредиту до квітня 2012 року, оскільки жодна з наведених позицій не ґрунтується на матеріалах справи та не підкріплена належними та допустимими доказами. Окрім того, на підставі відсутності врегулювання даного питання умовами кредитного договору відсотки, які мають нараховуватися на суму заборгованості, у відповідності до положень ст. 1048 ЦК України суд вважає встановленими на рівні облікової ставки Національного банку України. В той же час, зважаючи на заяву про застосування строку позовної давності, вказані відсотки можуть бути стягнуті лише в межах встановленого законом 3-річного строку позовної давності до направлення до суду позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що в даному випадку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума основного боргу у розмірі 789,72 грн., а також відсотки у розмірі облікової ставки Національного банку України за період з 29.12.2014 року по 31.10.2017 року (час заявленого в позові обліку заборгованості відповідача). У вказаний період облікова ставка Національного банку України становила:

з 13.11.2014 р. - 14.0% річних, з 06.02.2015 р. - 19.5% річних, з 04.03.2015 р. - 30.0% річних, з 28.08.2015 р. 27.0% річних, з 25.09.2015 р. 22.0% річних, з 30.10.2015 р. 22.0% річних, з 18.12.2015 р. 22.0% річних, з 29.01.2016 р. 22.0% річних, з 04.03.2016 р. 22.0% річних, з 22.04.2016 р. 19.0% річних, з 27.05.2016 р. 18.0% річних, з 24.06.2016 р. 16.5% річних, з 29.07.2016 р. 15.5% річних, з 16.09.2016 р. 15.0% річних, з 28.10.2016 р. 14.0% річних, з 09.12.2016 р. 14.0% річних, з 27.01.2017 р. 14.0% річних, з 03.03.2017 р. 14.0% річних, з 14.04.2017 р. 13.0% річних, з 26.05.2017 р. 12.5% річних, з 07.07.2017 р. 12.5% річних, з 03.08.2017 р. 12.5% річних, з 14.09.2017 р. 12.5% річних, з 27.10.2017 р. 13.5% річних. За таких умов за вказаний період розмір відсотків на суму заборгованості становить 427,44 грн., які і підлягають до стягнення з відповідача. В той же час на вказані обставини суд першої інстанції увагу не звернув, безпідставно відмовивши у задоволенні позову в цілому.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України серед підстав для скасування апеляційним судом судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Враховуючи викладене, зважаючи на невірне вирішення справи судом першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та часткового задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ст. 141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 01 березня 2018 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення. Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути із ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитом в розмірі 789 грн. (сімсот вісімдесят девять) 72 копійки, заборгованість за процентами в розмірі 427 грн. (чотириста двадцять сім) 44 копійки, а разом - 1217 грн. (одна тисяча двісті сімнадцять) 16 копійок. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» частину судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, на суму 147 гривень (сто сорок сім) 20 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, крім випадків передбачених ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: В.І. Олійник

ОСОБА_3