Справа № 206/5839/17
Провадження № 2/206/154/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності договору позики,-

ОСОБА_5 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

10.01.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач начебто отримав від відповідача грошову позику у сумі 54200,00 грн. 22.09.2016 Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська з позивача за вказаним договором позики було стягнуто 118501,67 грн., яка складається з 54200,00 грн. - за договором позики, 14846,35 грн. - пені, 3572,75 грн. - 3 процентів річних від простроченої суми, 44709,29 грн. - збитків від інфляції та 1173,28 грн. - судових витрат. Вказане рішення є предметом розгляду апеляційної інстанції за відповідною скаргою. Позивач вважав укладений вище договір нікчемним, а правовідносини за ним фіктивними та удаваними з огляду на таке. Зазначений договір є наслідком господарських відносин двох юридичних осіб, одна із яких знаходиться в процедурі банкрутства. Так, між ТОВ "Монерон", єдиним власником і директором якого є позивач та ТОВ "НВКФ "Вест-Пром", директором якого був відповідач, існували господарські правовідносини, оформлені договором № 046/6 від 01.02.2011. Відповідно до укладеного договору ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" здійснювало постачання продукції ТОВ "Монерон", а останнє здійснювало відповідну оплату цієї продукції. Станом на 30.04.2013 у ТОВ "Монерон" залишилась заборгованість у розмірі 54551,02 грн., а станом на 30.09.2013 - 54174,83 грн. Після чого, відносно ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" було порушено справу про банкрутство, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, та інше. У січні 2014 року директором ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" ОСОБА_4 було запропоновано трансформувати залишок заборгованості ТОВ "Монерон" у особисті зобов'язання фізичних осіб. Мотивами таких дій відповідач означив наявну процедуру банкрутства та необхідність оптимізувати активи та пасиви фірми - банкрута. Договір позики між сторонами було підписано 10.01.2014. Так, за договором позики позивач не отримував від відповідача жодних коштів. В зв'язку із чим, позивач вважав його неукладеним, а отже таким, що не породжує юридичних наслідків, а відтак не є підставою для стягнення заборгованості. Окрім того, вказаний договір позики між фізичними особами приховував в собі новацію господарських зобов'язань між двома юридичними особами, та встановлював порядок погашення зобов'язань суб'єктів господарювання. Керуючись викладеним позивач просив встановити нікчемність договору позики.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач вказав таке. Посилання позивача на безгрошовість позики вже було предметом для з'ясувань у цивільній справі Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, за результатами розгляду якої з позивача було стягнуто суму позики, за оскаржуваним договором, та суми відповідно до ст. ст. 625, 549 ЦК України, посилання позивача свого підтвердження в ході судового розгляду не знайшли. За вказаним рішенням відкрито виконавче провадження. На момент укладення спірного договору сторони, будучи уповноваженими особами ТОВ "Монерон" та ТОВ "НВКФ "Вест-Пром", дійсно мали господарські правовідносини, а також, добрі стосунки між собою. Проте, передумовою укладення спірного договору було звернення позивача до відповідача з проханням взяти у борг кошти, у сумі 54200,00 грн., які позивач отримав у присутності свідків про що написав відповідну розписку. Щодо схожості суми за договором позики та заборгованості між юридичними особами, яка виникла в процесі здійснення господарських операцій, відповідач посилався на збіг обставин. Відповідач вважав, що дії позивача є нічим іншим, як уникненням від відповідальності за неповернутий борг.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

15.11.2017 суддею Самарського районного суду м. Дніпропетровська Зайченко С.В. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

В той же час, згідно розпорядження керівника апарату Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 71-р від 10.04.2018 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв'язку із звільненням ОСОБА_6 з посади судді у відставку, здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2018 цивільну справу розподілено судді Маштаку К.С. 13.04.2018 дану справу прийнято до провадження суддею Маштаком К.С. Під час розгляду справи судом розглянуто клопотання/заяви, заслухано пояснення та заперечення сторін, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

21.05.2018 складено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

10.01.2014 ОСОБА_4О./відповідач, в якості позикодавця,та ОСОБА_3М./позивач, в якості позичальника,уклали договір позики, згідно змісту якого позикодавець дає позичальнику грошові кошти в розмірі 54200 грн., а останній зобов'язується повернути грошові кошти в строк, передбачений даним договором. Підтвердженням отримання позики є відповідна розписка. Вказаний договір підписаний свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (далі - Договір) (а.с. 29-30).

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за запитом від 12.10.2017 станом на 10.01.2014, керівником ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" був ОСОБА_4, а ТОВ "Монерон" - ОСОБА_3 Відомості про перебування юридичних осіб в процесі припинення відсутні (а.с.14-20).

Крім того, 01.02.2011, позивач та відповідач, будучи у статусі керівників ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" та ТОВ "Монерон" підписали договір поставки № 046/6, за умовами якого сторони узгодили умови поставки продукції (а.с. 8-11).

Згідно звірки взаєморозрахунків, підписаних головними бухгалтерами ТОВ "НВКФ "Вест-Пром" та ТОВ "Монерон" сальдо на користь ТОВ "НВКФ "Вест-Пром", станом на 30.04.2013, складало 54551,02 грн., а згідно акту звірки взаєморозрахунків станом на 30.09.2013 - 54174,82 грн. (а.с. 12, 13).

Таким чином, судом встановлено, що між сторонами склались відносини як між фізичними особами та як між керівниками підприємств.

Представниками сторін вказані обставини були визнані та не заперечувались.

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

В підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, а саме: трансформування залишку заборгованості ТОВ "Монерон" у особисті зобов'язання фізичних осіб, банкрутства ТОВ "НВКФ "Вест-Пром", а також, обставин, викладених у відзиві на позовну заяву, сторонами було долучено копії рішень судів, роздрукованих із реєстру судових рішень та зроблених з копій відповідного рішення, а саме: ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 27.12.2013, 09.01.2014, 17.01.2014, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2016, ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 09.03.2017, 27.11.2017, 26.12.2017 та від 29.01.2018, заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2017.

Між тим, долучені до справи вищезазначені матеріали, які надані сторонами в якості доказів, судом відхиляються, оскільки відповідні документи не засвідчено у відповідності до вимог чинних нормативно-правових актів (Інструкція з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затверджена Наказом Державної судової адміністрації України 17.12.2013 № 173) та ст. 95 ЦПК України, також, відсутня інформація про набрання чинності вказаними рішенням (крім рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2016, копія якого, також, належним чином не засвідчена), а відтак інформація зазначена у даних рішеннях суду, та самі по собі рішення/ухвали, не можуть бути доказом, зазначених сторонами у відповідних процесуальних документах обставин.

Інших доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві та заперечень, а саме: трансформування залишку заборгованості ТОВ "Монерон" у особисті зобов'язання фізичних осіб, банкрутства ТОВ "НВКФ "Вест-Пром", належним чином підтверджено не було, зокрема: належним чином засвідченими копіями рішень суду з відміткою про набрання ними чинності, актів, листування тощо, клопотань про витребування таких доказів ні зі сторони позивача ні зі сторони відповідача не заявлено.

Згідно ч. ч. 1, 2, 4 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Дослідивши зазначені вище копії документів, які були надані позивачем та відповідачем, суд приходить до висновку про відхилення таких документів в якості доказів з огляду на порушення порядку їх подання (засвідчення) та відсутності інформації, яка б підтверджувала б вступ в силу наданих рішень.

Що ж до клопотання відповідача про виклик та допит свідків, які мали підтвердити факт передання грошових коштів, суд, виходячи з умов встановлених у Договорі, де сторони передбачили, що підтвердженням отримання позики є відповідна розписка зазначає таке.

За змістом п. 12 постанови Пленуму ВС від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не може доводитися показанням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли показання свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, прямо визначені у ЦК України, зокрема у ч. 2 ст. 937 ЦК України, ч. 3 ст. 949 ЦК України (відносини, що утворюються за договорами зберігання).

Таким чином, свідки у даному випадку, дійсно могли підтвердити обставини на які посилається відповідач у справі, однак, такі свідчення не могли б бути належними, достатніми та допустимими доказами передачі грошових коштів.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Звертаючись до суду із відповідним позовом, позивач просив встановити нікчемність договору позики. Підставами для нікчемності, на думку позивача, були: безгрошовість такого договору, оскільки за вказаним договором позивач коштів не отримував, приховування у договорі позики новації господарських зобов'язань, що склались між юридичними особами, через що позивач вважав оспорюваний правочин удаваним.

Вирішуючи даний позов, суд виходив із такого.

Відповідно до ст. ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Виходячи із норм чинного законодавства договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи.

Так, відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З метою захисту прав сторін договору/правочину, чинний цивільний процесуальний кодекс передбачає, що суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законом або договором, а у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, суд, у разі відповідних обставин, може визнати договір неукладеним та/або недійсним (нікчемним), що відповідає ст. 5 ЦПК України (способи захисту, які застосовуються судом) та ст. 16 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії.

З огляду на вказані положення закону, договір позики є реальним та вважається укладеним із моменту передання грошей. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору без передання грошових коштів не породжує обов'язку позичальника повернути грошові кошти.

В абзаці третьому п. 8 ППВСУ № 9 зазначено, що не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Таким чином, враховуючи, що позивачем не спростовано факт написання розписки про отримання коштів про що було зазначено відповідачем у відзиві на позов, та не підтверджено жодним доказом безгрошовість оспорюваного договору.

В той же час, ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Тобто, нікчемним (абсолютно недійсним) є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. Відповідно до ч. 2 ст. 215, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Сторони такого правочину не зобов'язані виконувати його умови, причому навіть і тоді, коли суд не визнає його недійсним. Однак це не означає, що потреби в необхідності визнання нікчемного правочину недійсним може й не виникнути.

Аналізуючи норми чинного цивільного законодавства слід зазначити, що нікчемними, зокрема, є правочини: укладені з недодержанням обов'язкової письмової форми, якщо недійсність прямо передбачена законом, наприклад, правочини щодо забезпечення виконання зобов'язань (ст. 547); укладені з недодержанням обов'язкової нотаріальної форми (ч. 1 ст. 219); укладені малолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без належного схвалення (ст. 221); укладені недієздатною фізичною особою (ст. 226); вчинені без дозволу органу опіки і піклування (ч. 1 ст. 224); які порушують публічний порядок (ст. 228).

В той же час, позивач підставою для визнання правочину нікчемним визначив ст. 235 ЦК України, яка передбачає правові наслідки удаваного правочину, оскільки оспорюваний правочин приховував у собі новацію господарських зобовязань.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, якщо стороною заявлено про удаваний правочин, він може бути визначний судом нікчемним або недійсним лише за умови доведення, що правочин вчинено для приховання іншого правочину.

Позивач, посилаючись на визнання правочину удаваним та заявивши вимогу про визнання оспорюваного правочину нікчемним, не довів: спрямованість волі сторін в удаваному, на думку позивача, правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами (фізичними особами) інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а також, підстави (статті Закону) для визнання недійсним/нікчемним удаваного, на думку позивача, правочину.

Що ж до посилання позивача на схожість суми за договором позики та заборгованості між юридичними особами, яка виникла в процесі здійснення господарських операцій, як підтвердження належного доказу удаваності оспорюваного правочину, за відсутності (не надання) інших об'єктивних та допустимих доказів, суд відхиляє такий доказ з огляду на відсутність можливості оцінити такий доказ разом із іншими документами у своїй сукупності, щоб обґрунтовано дійти висновку про наявність або відсутність підтвердження обставин, вказаних у позовній заяві, які входять до предмета доказування.

Відповідно до пункту 9 ч. 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», дана цивільна справа, провадження у якій було відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, була розглянута за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 202, 203, 215, 638, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України ст. ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 (місце проживання: 49000, АДРЕСА_1) РНОКПП НОМЕР_1 до ОСОБА_4 (місце проживання: 49000, м. Дніпро, вул. Дитинства, буд. 93) РНОКПП НОМЕР_2 про встановлення нікчемності договору позики- відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 31.05.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак