Ухвала

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 132/1119/17

провадження № 61-32236св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року у складі судді Павленко І. В. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Медяного В. М., Луценка В. В., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 листопада 2011 року по 01 грудня 2014 року ОСОБА_4 перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі.

За час перебування у шлюбі у них народилось двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7,

08 квітня 2012 року, які після розірвання шлюбу проживають з позивачкою та перебувають на повному її утриманні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 лютого

2016 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Крім того, даним рішенням встановлено, що між ними часто виникають конфлікти з приводу участі відповідача в утриманні дітей.

22 квітня 2016 року ОСОБА_4 звернулась із заявою до органу опіки та піклування виконавчого комітету Вінницької міської ради про вжиття заходів до ОСОБА_5, оскільки він не виконує свого обов'язку щодо утримання дітей, не цікавиться їхніми захопленнями та здоров'ям, а також свідомо і навмисно перешкоджає виїзду дітей за кордон. Згідно відповіді заступника міського голови від 20 травня 2016 року № Б-01 -38364/10010 ОСОБА_4 запропоновано звернутись з даним питанням до суду.

11 серпня 2016 року позивачка знову вийшла заміж. Зі своїм теперішнім чоловіком вони мають матеріальну можливість здійснювати для дітей тимчасові поїздки для їх відпочинку, розвитку та оздоровлення за межі України, в тому числі в період канікул та свят. Також вона має право багаторазового в'їзду до країн «Шенгенської» зони.

Проте, на її неодноразові усні та письмові звернення, відповідач категорично та невмотивовано відмовляє у надані дозволу для виготовлення дітям паспортів для виїзду за кордон, оформлення візових документів та тимчасового їх виїзду за кордон, чим позбавляє дітей відпочинку, розвитку та оздоровлення.

ОСОБА_4 просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд її малолітніх дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків до Республіки Польща, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Російської Федерації в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням суду законної сили та надати дозвіл на виготовлення у зв'язку із цим необхідних візових

документів, в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням законної сили.

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 18 серпня

2017 року позовні вимоги задоволено.

Надано дозвіл на тимчасові поїздки за межі державного кордону України та на виготовлення необхідних візових документів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в супроводі матері ОСОБА_4 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_5 до Республіки Польща, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Російської Федерації в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням суду законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 640,00 грн судових витрат по сплаті судового збору та 6 484,00 грн витрат на правову допомогу.

Надаючи дозвіл на тимчасові поїздки за межі державного кордону України та на виготовлення необхідних візових документів малолітнім дітям в супроводі матері ОСОБА_4 без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_5 до Республіки Польща, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Російської Федерації в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням суду законної сили, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 серпня

2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

17 жовтня 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди фактично позбавили батька права знати до якої саме країни, на який саме термін (чи то на місяць, чи то на пів року, чи то на три роки) позивачка повезла дітей, що фактично позбавляє батька можливості спілкування з дітьми та виконання своїх обов'язків щодо забезпечення їх гармонійного виховання і розвитку. Батько має знати на яких саме умовах проживання плануються «тимчасові поїздки», і, що важливо, позбавили батька права знати - коли знову зможе побачити своїх малолітніх дітей.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, вважаючи інтереси дитини пріоритетними, надав дозвіл ОСОБА_4 на тимчасові поїздки за межі державного кордону України та на виготовлення необхідних візових документів її малолітнім дітям без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_5 до Республіки Польща, Турецької Республіки, Арабської Республіки Єгипет, Російської Федерації в період протягом п'яти років з дня набрання рішенням суду законної сили.

Разом з тим у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17 Верховний Суд України вказав на необхідність врахування визначеної статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, йщо такий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень СК України, ЦК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Надання такого дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Таким чином, Верховний Суд України, розглядаючи справу про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та застосовуючи норми, зокрема, СК України вважав, що пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав матері і батька щодо дитини.

Проте, ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року справу № 712/10623/17-ц (провадження № 61-3558св18) за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа - служба у справах дітей Черкаської міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Із змісту зазначеної ухвали вбачається, що колегія суддів Верховного Суду вирішила відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених в раніше прийнятій постанові Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-15цс17), оскільки ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають в першу чергу охороняти права та інтереси дитини, визначивши що найкраще відповідає її інтересам.

Пунктом 10 частини першої статті 252 ЦПК України встановлено, що у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об'єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду, суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 10 частини першої статті 252 цього Кодексу, до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Оскільки справа № 712/10623/17-ц за позовом ОСОБА_8 до

ОСОБА_9, третя особа - служба у справах дітей Черкаської міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі.

Керуючись пунктом 10 частини першої статті 252, пунктом 14 частини першої статті 253, статтею 260 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Вінницької міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу другого з батьків за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 18 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 28 вересня 2017 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи

№ 712/10623/17-ц за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа - служба у справах дітей Черкаської міської ради, про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська