АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/50/17 22-ц/774/480/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 171/50/17

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Кислиця І.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на заочне рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року, яке ухвалене суддею Семеновою Н.М. у м. Апостолово Дніпропетровської області (відомості щодо часу ухвалення рішення суду та дати складання повного судового рішення матеріали справи не містять), -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про припинення права на частку у спадковому майні.

В обґрунтування позову зазначила, що їй та відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить житловий будинок по АДРЕСА_1, при цьому вона є власником 5/6 його частини, а відповідач - 1/6 його частини.

Посилаючись на те, що вона та відповідач не є членами однієї сім'ї, спільно не проживають та не ведуть спільного господарства, частка відповідача є незначною та виділити її в натурі неможливо, й спільне володіння та користування будинком є неможливим, просила суд припинити право власності на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1, що належить відповідачу ОСОБА_2, за грошову компенсацію в сумі 11509,00 грн., яку вона внесла на депозитний рахунок суду, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину вказаного житлового будинку, що належить ОСОБА_2

Заочним рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 15 серпня 2017 року, позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Припинено право власності на 1/6 частку житлового будинку, що належить ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1

В рахунок належної ОСОБА_2 на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 ухвалено сплатити йому грошову компенсацію в розмірі 11509,00 грн., яка була зарахована ОСОБА_1 02 березня 2017 року на депозитний рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,00 грн. коп.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказав, що судом під час вирішення справи не враховано, що припинення права власності на належну йому частину спірного житлового будинку завдасть істотної шкоди його інтересам, як співвласника, оскільки, іншого житла він не має та проживає у гуртожитку, тоді як позивач має інше житло, в спірному будинку не проживає. Крім того, не погоджується відповідач і з визначеним судом розміром компенсації за частку в належному йому майні, посилаючись на те, що судом не встановлено дійсну вартість спірного будинку на час розгляду справи з урахуванням вартості земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, загальною площею 0,3330 га. Так, згідно звіту ТОВ «Український центр оцінки «Експерт» від 09.08.2017 року вартість спірного будинку, станом на 09.08.2017 року, складає 24423,00 грн. та звітів ТОВ «Гарант Преміум Плюс» від 09.08.2017 року вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування спірного житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,25 га, та вартість земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства, загальною площею 0,083 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, відповідно 101667,00 грн. та 333380,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_6, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, однак від адвоката ОСОБА_6 надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника - адвоката ОСОБА_7, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України, в редакції від 18.03.2004 року, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом встановлено, що рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 25.02.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року, визначено, що частка померлого 23.05.2014 року ОСОБА_8 у спільній сумісній власності із ОСОБА_1 - жилому будинку з надвірними будівлями, що розташований по АДРЕСА_1, становить 1/2 частину (а.с. 8).

Після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина на належне йому за життя майно - 1/2 частину домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1, спадкоємцями за законом якої є його дружина ОСОБА_1 - позивач у справі, мати спадкодавця ОСОБА_3, а також син ОСОБА_2 - відповідач у справі.

20.12.2016 року позивачем ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Апостолівської державної нотаріальної контори Штельмак Н.А., реєстровий № 1198, на 1/3 частину житлового будинку з відповідними господарчими будівлями і спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 та 21.12.2016 року зареєстровано право власності на вказану частину на її ім'я (а.с. 10, 11).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із наявності підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення за відповідачем права на 1/6 частку у спільному майні із виплатою йому відповідної грошової компенсації, при цьому взяв до уваги висновок експерта з питань будівельно-технічного дослідження № 41-17 від 08.08.2017 року щодо неможливості виділу в натурі частки відповідача, сторони не є родичами, мають неприязні стосунки та згоди щодо спільного володіння та користування житлом не дійшли, а також вважав, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, зокрема передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Аналогічні норми процесуального права закріплено й у статті 263 ЦПК України, в редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення названих вимог закону не дотримався.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

В ст. 1 Протоколу № 1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог ст. 9 Конституції України, сформульовані основні принципи здійснення правомочностей власника, як-от: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.

Рівність громадян у своїх правах, забезпечення усім власникам рівних умов здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності закріплено приписами ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Випадки припинення права власності одного із співвласників на частку у спільному майні врегульовано положеннями ст. 365 ЦК України, відповідно до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припиненні права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на підставі висновку експерта з питань будівельно-технічного дослідження № 41-17 від 08.08.2017 року, встановив, що виділити в натурі 1/6 частку житлового будинку під літ «А», що знаходиться у складі домоволодіння АДРЕСА_1 технічно неможливо, що є самостійною підставою, передбаченою ст. 365 ЦК України, для припинення права власності співвласника на частину належного йому майна, однак не дослідив чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Разом з тим, поза увагою суду першої інстанції залишилася та обставина, що у відповідача ОСОБА_2 немає іншого житлового приміщення у власності. Фактична реєстрація та проживання відповідача в іншому місці, не свідчать про наявність у нього іншого житлового приміщення на праві приватної власності.

Крім того, заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції помилково взято при визначенні розміру компенсації відповідачу за його частку у майні дійсну вартість спірного житлового будинку не на час розгляду справи.

Згідно абзацу 3-4 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи.

Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 надала відомості про ринкову вартість жилого будинку в розмірі 69055,00 грн. станом на 26.12.2016 року, а не на день розгляду справи, що підтверджується звітом про оцінку майна, складеного ТОВ «Науковий центр незалежних експертиз» (а.с. 115-153).

Натомість, відповідно до наданого відповідачем звіту про оцінку майна, виконаного ТОВ «Український центр оцінки «Експерт», ринкова вартість домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 станом на 09.08.2017 року складає 234423,00 грн. (а.с. 175).

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції помилково взято при визначенні розміру компенсації відповідачу за його частку у майні дійсну вартість спірного жилого будинку станом на 26.12.2016 року, а не на час розгляду справи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу й на відсутність жодних доказів, які б свідчили про те, що спільне володіння і користування жилим будинком сторонами є неможливим.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду щодо не завдання істотної шкоди інтересам відповідача ОСОБА_2 внаслідок припинення за ним права власності на 1/6 частину спірного нерухомого майна та відповідно відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Крім того, колегією суддів встановлено, що, після ухвалення оскаржуваного рішення суду у даній справі, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2017 року скасовано рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 25.02.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27.09.2016 року, а цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визначення частки майна у спільній сумісній власності направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 228-232), тобто на теперішній час відпала правова підстава для визначення розміру часток позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 у спадковому майні, а тому позовні вимоги щодо припинення права власності ОСОБА_2 на 1/6 частку домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1, є передчасними.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню сплачений ним за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 704,00 грн.

Керуючись ст. 367, 374, п.п. 3,4 ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 10 серпня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про припинення права на частку у спадковому майні - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 704,00 грн. (сімсот чотири грн. нуль коп.), сплачений за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 15 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: