Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 127/7621/17

провадження № 61-14992ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк Аліна Олександрівна, комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Волошина С. В. від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Оніщука В. В., Сала Т. Б. від 02 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Третяк А. О., комунальне підприємство «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації») про визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивовано тим, що він та відповідачі є співвласниками житлового будинку № 24 по АДРЕСА_1. У 2006 році ОСОБА_5 самовільно, без належних дозволів та погодження з іншими співвласниками, здійснила прибудову та надбудову до своєї частини будинковолодіння, правомірність здійснення якої була предметом розгляду різних судових інстанцій. Позивач зазначав, що самочинне спорудження відповідачем прибудов та надбудов порушує його право на безпечне користування своєю часткою будинковолодіння, оскільки вказані об'єкти посилили навантаження на спільний фундамент, що призвело до пошкодження його частини будинку. З інформаційної довідки Вінницької міської ради від 27 березня 2017 року він дізнався, що ОСОБА_6 є власником 19/100 частки житлового будинку з прибудовою, надбудовою, господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування № 927 від 19 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Третяк А. О. Посилаючись на те, що згідно за договором купівлі - продажу частини будинку від 30 травня 2000 року, ОСОБА_5 набула у власність 19/100 часток будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд без прибудови і надбудови, однак зареєструвала право власності на самочинно спорудженими прибудовами та надбудовами на підставі скасованих судових рішень, просив суд визнати недійсним договір дарування від 19 травня 2011 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки такий не порушує право позивача на користування своєю частиною домоволодіння.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 02 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції повно і всебічно перевірив доводи та обставини, якими позивач обґрунтовував свій позов, правовідносини, які склались між сторонами і прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У березні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Верховного Суду, у якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 рокута постанову апеляційного суду Вінницької області від 02 лютого 2018 року 24 жовтня 2016 року, 22 листопада 2016 року та 27 лютого 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що сторони по справі є співвласниками будинковолодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 не мала ніяких законних прав на самовільні прибудови та надбудови. Однак, остання в порушення вимог закону 19 травня 2011 року, як дарувальник подарувала ОСОБА_6 19/100 часток житлового будинку з незаконними прибудовами та надбудовами (договір дарування від 19 травня 2011 року). Однак суди зазначеного до уваги не взяли та безпідставно відмовили в позові.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що ОСОБА_4 є співвласником житлового будинку АДРЕСА_1 Частка позивача складає 3/5 ідеальної частки. Іншими співвласниками є ОСОБА_8 з часткою 19/100 та ОСОБА_9 з часткою 21/100.

ОСОБА_5 набула у власність 19/100 часток вказаного будинку на підставі договору дарування від 19 травня 2011 року, відповідно до умов якого ОСОБА_6 подарував відповідачу вказану частку у спірному будинку.

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_4 зазначив, що відповідачем ОСОБА_5 усупереч закону набуто у власність прибудови та надбудови до будинковолодіння, оскільки незаконність їх встановлена ухвалою Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року Указані об'єкти самочинного будівництва були предметом договорів дарування між відповідачами, зокрема, й предметом оспорюваного правочину, що свідчить про його удаваність. Крім того, самочинне спорудження прибудов та надбудов порушує його право на безпечне користування своєю часткою будинковолодіння, оскільки самовільно споруджені об'єкти посилили навантаження на спільний фундамент, що призвело до пошкодження будинку.

Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частини перша статті 215 ЦК України).

Згідно з частинами другою, третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про знесення самочинної надбудови та приведення будівлі в попередній стан, стягнення майнової та відшкодування моральної шкоди.

При розгляді зазначеної справи досліджувались причини виникнення пошкоджень в належній позивачу частині будинку та встановлено відсутність причинного зв'язку між проведеним ОСОБА_5 самочинним будівництвом та наявними пошкодженнями.

Також підстава звернення позивача до суду з вимогами про визнання договору дарування недійсним - це ухвала Верховного Суду України від 11 серпня 2010 року, якою скасовані судові рішення про визнання за ОСОБА_5 права власності на самочинне будівництво. Однак зазначеним судовим рішенням не встановлено порушеного права ОСОБА_4 та наявність підстав для оскарження договору дарування від 19 травня 2011 року.

Таким чином, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не наведено будь-яких підстав у розумінні статті 215 ЦК України, які б свідчили про недійсність укладеного договору, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими. Натомість, сторони спірного правочину під час його укладення досягли згоди щодо усіх істотних його умов.

Також ОСОБА_4 просив визнати спірний правочин удаваним на підставі статті 235 ЦК України.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав, передбачених у статті 235 ЦК України, оскільки позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування частини будинку, та, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, доводи касаційної скарги про неповноту з'ясування судами обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінки наданих заявником на підтвердження заявлених вимог доказів, не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 02 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило