Постанова

Іменем України

18 травня 2018 року

м. Київ

справа № 761/18883/15-ц

провадження № 61-20039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7;

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М., від 23 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 28 серпня 2012 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Депозит+, 12 міс.», за умовами якого він передав банку суму вкладу у розмірі 150 тис. грн строком на 12 місяців до 28 серпня 2013 року зі сплатою 18 % річних. Додатковою угодою до укладеного договору банківського вкладу від 28 серпня 2012 року сторони узгодили додаткове нарахування 2 % річних від суми вкладу на бонусний рахунок позивача. Вказаний депозитний договір, який у подальшому пролонговувався, було укладено у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Феодосія (Автономна Республіка Крим).

Позивач зазначав, що 3 червня 2015 року він направив банку вимогу щодо розірвання договору, видачі суми вкладу та нарахованих відсотків, проте банк своїх зобов'язань станом на 15 червня 2015 року не виконав, вклад та нараховані відсотки не повернув.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4просив суд розірвати договір банківського вкладу «Депозит+, 12 міс.», який укладений 28 серпня 2012 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк», стягнувши з банку на його користь суму вкладу у розмірі 150 тис. грн, нараховані відсотки станом на 8 червня 2015 року у розмірі 75 082 грн 19 коп., нараховані відсотки за додатковою угодою на бонусний рахунок у розмірі 8 342 грн 47 коп., три проценти річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та інфляційні втрати за весь час прострочення боргу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Малинникова О. Ф. від 17 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Розірвано договір «Депозит+, 12 міс.», який укладений 28 серпня 2012 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4грошові кошти у розмірі 150 тис. грн.

Стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 відсотки за договором «Депозит+, 12 міс.», які станом на 8 червня 2015 року складають 75 082 грн 19 коп.

Зобов'язано ПАТ КБ «Приватбанк» перерахувати на користь ОСОБА_4 відсотки за додатковою угодою на бонусний рахунок «БОНУС Плюс» у розмірі 8 342 грн 47 коп.

У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог, оскільки матеріали справи містять достатньо доказів на підтвердження договірних відносин між сторонами та наявності грошових коштів на депозитному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_4, у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що при укладанні договору банківського вкладу ним було внесено грошові кошти на депозитний рахунок банку, а також не підтверджено укладання письмової форми договору.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував доводів позивача про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало суду доказів, які б спростовували наявності його депозитних зобов'язань перед позивачем, внесення позивачем грошових коштів на рахунок банку, а також припинення відповідних зобов'язань у зв'язку з їх виконанням. По суті порушено його право власності на грошові кошти.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Аналіз норми статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, свідчить про таке.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 29 січня 2014 року № 6-149цс13, від 29 жовтня 2014 року № 6-118цс14, від 21 вересня 2016 року № 6-997цс16. Зазначений правовий висновок є незмінним і підстав для відступлення від нього немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факту укладення договору банківського вкладу, який укладений у м. Феодосії Автономної Республіки Крим, що є його процесуальним обов'язком в силу статей 10, 60 ЦПК України (2004 року), оскільки ним не надано документу, який би містив передбачені законами та іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності щодо укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів реквізитів, зокрема, відбитку печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Інших доказів внесення коштів ним не надано.

При цьому суд вірно застосував положення частини першої статті 1058, частини першої статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, Інструкцію про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174.

Посилання касаційної скарги на те, що апеляційний суд не взяв до уваги sms-повідомлення, надісланих банком, як на документи, що підтверджують письмову форму договору, безпідставні, оскільки наведеними вище нормативно-правовими актами зазначено, які письмові документи можуть підтверджувати укладання договору банківського вкладу і яким чином він має бути оформлений. У зв'язку з цим безпідставними є твердження касаційної скарги про порушення права власності позивача на грошові кошти.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення апеляційного суду не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк