АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 629/5453/13-ц Головуючий суддя І інстанції Харабадзе К. Ш.
Провадження № 22-ц/790/2819/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Інші справи позовного провадження
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 березня 2018 року по справі за поданням Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про вирішення питання про тимчасове влаштування дітей до дитячого або лікувального закладу

по цивільній справі № 629/5453/13-ц за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Лозівська міська рада Харківської області, Виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, Служба у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області, Служба у справах дітей Харківської обласної державної адміністрації, Лозівська міжрайонна прокуратура Харківської області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області, Служба у справах дітей Комітернівскої районної державної адміністрації Одеської області про визнання батьківства, визначення місця проживання дітей, усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, відібрання дітей і повернення батькові,

встановив :

27 лютого 2018 року старший державний виконавець Гапон Є.В. звернувся до суду з заявою про вирішення питання про тимчасове влаштування дітей до дитячого або лікувального закладу по справі № 629/5453/13-ц у якій був виданий виконавчий лист 22.06.2015 року Лозівськом міськрайонним судом Харківської області про відібрання малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, від бабусі ОСОБА_5 та передачі їх батькові ОСОБА_3

В обґрунтування подання виконавець вказував, що 01.02.2018 року під час проведення виконавчих дій, за адресою: АДРЕСА_1, було складено акт державного виконавця, в якому зазначено, що діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, відмовилися добровільно йти до батька ОСОБА_3. Згідно розділу 9 пункту 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, при виконанні рішення про відібрання дитини не допускається застосування до дитини заходи фізичного впливу.

Представник ВДВС у судовому засідання наполягав на задоволенні подання з підстав викладеним в ньому. Посилаючись на ч. 2 ст. 64 ЗУ «Про виконавче провадження», просив вирішити питання про тимчасове влаштування дітей до дитячого або лікувального закладу.

Заінтересована особа ОСОБА_5 проти задоволення подання заперечувала в повному обсязі.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 березня 2018 року у задоволенні подання Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова Головного територіального управління юстиції у Харківській області про вирішення питання про тимчасове влаштування дітей до дитячого або лікувального закладу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять оскаржувану ухвалу скасувати і ухвалити нове рішення, яким подання виконавця задовольнити.

Вказали, що чинним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком, ОСОБА_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком, ОСОБА_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4 Відібрано малолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 від бабусі ОСОБА_5 та передано їх батькові ОСОБА_3 Миколайвичу. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилені, рішенняЛозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2015 року залишено без змін. Проте, вказане рішення до сих пір не виконано з вини відповідача ОСОБА_5 яка цьому перешкоджає. 31 січня та 01 лютого 2018 року апелянти приїхали до с.Широке Близнюківського району та до м.Лозова Харківської області, але ОСОБА_5 та ОСОБА_8 своїми криками налякали маленьких дітей, чим перешкоджали відібранню дітей, тому спосіб виконання судового рішення повинен проводитися інакше, поміщення дітей до лікувального або іншого дитячого закладу на обстеження, встановлення стану їх здоровя та забезпечити належні умови для відібрання малолітніх дітей.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить залишити ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 березня 2018 року без змін, а скаргу без задоволення.

На обґрунтування заперечень вказала, що згідно з приписами п. 9 розділу ІХ Інструкції з організації примусового виконання рішень визначено, що при виконанні рішення про відібрання дитини не допускається застосовувати до дитини заходи фізичного впливу.

Зокрема, частиною 2 статті 64 Закону України «Про виконавче провадження» передбачається право державного виконавця у разі потреби звертатися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого чи лікувального закладу. Такі дії державного виконавця зумовлені необхідністю адаптації дитини перед її передачею стягувачу. Примусити дітей йти до батька не можливо, оскільки такі дії не відповідають інтересам дитини, які захищені приписами ст. 3 Конвенції ООН Про права дитини, згідно до яких в усіх діях щодо дітей, у тому числі якщо вони здійснюються державними органами, першочергова увага приділяється інтересам дитини.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про розгляд справи, що не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції виходив з того, що відділом ДВС в поданні не обґрунтовано застосування такого заходу, як тимчасове влаштування дітей до дитячого або лікувального закладу, не наведено мотиви та правові підстави за яких суд має дійти висновку про тимчасове влаштування дітей до дитячого або лікувального закладу, не конкретизовано обґрунтування такого заходу, щодо кожної дитини окремо, не вказано до якого саме дитячого або лікувального закладу державний виконавець просить влаштувати дітей.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про виконавче провадження » N 1404-VIII встановлено, що виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, виконавець зобовязаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Згідно розділу 9 пункту 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, при виконанні рішення про відібрання дитини не допускається застосування до дитини заходи фізичного впливу

Відповідно до ч. 2 ст. 437 ЦПК України, суд розглядає дане подання при неявці інших сторін у справі, оскільки їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу.

Згідно ч. 1 ст. 437 ЦПК України питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу вирішується судом за поданням державного виконавця.

Відповідно до ст.64 Закону України "про виконавче провадження":

1. Під час виконання рішення про відібрання дитини державний виконавець проводить виконавчі дії за обовязковою участю особи, якій дитина передається на виховання, із залученням представників органів опіки і піклування.

2. За необхідності державний виконавець може звернутися до суду з поданням щодо вирішення питання про тимчасове влаштування дитини до дитячого або лікувального закладу.

3. У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про відібрання дитини, до нього застосовуються заходи, передбачені цим Законом.

Судовим розглядом встановлено, що матір'ю дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 є ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_6, яка проживає за адресою:Харківська область, АДРЕСА_2 та яку за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.04.2013 року, що набрало законної сили, визнано недієздатною /т.2 а.с 123/. Над нею призначено опікуном ОСОБА_5, за рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 01.08.2013 року, що набрало законної сили /т.2 а.с. 126/.

Батьком дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 є ОСОБА_3.

Діти ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживають з бабусею ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком, ОСОБА_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 з батьком, ОСОБА_3, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Відібрано малолітніх дітей ОСОБА_6, 05 серпня 2012 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 від бабусі ОСОБА_5 та передано їх батькові ОСОБА_3 Миколайвичу. В іншій частині позову відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 28 травня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилені, рішенняЛозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 лютого 2015 року залишено без змін.

На виконання судового рішення було видано 22.06.2015 року виконавчий лист. Проте, вказане рішення до сих пір не виконано з вини відповідача ОСОБА_5 яка цьому перешкоджає.

31 січня та 01 лютого 2018 року апелянти приїхали до с.Широке Близнюківського району та до м. Лозова Харківської області, але ОСОБА_5 та ОСОБА_8 своїми криками налякали маленьких дітей, чим перешкоджали відібранню дітей, тому спосіб виконання судового рішення повинен проводитися інакше, поміщення дітей до лікувального або іншого дитячого закладу на обстеження, встановлення стану їх здоровя та забезпечити належні умови для відібрання малолітніх дітей.

Однак, під час проведення виконавчих дій 01.02.2018 року, за адресою: АДРЕСА_1, діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, відмовилися добровільно йти до батька ОСОБА_3, а відповідно до розділу 9 пункту 5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, при виконанні рішення про відібрання дитини не допускається застосування до дитини заходи фізичного впливу, про що було складено акт державного виконавця.

З огляду на те, що застосування фізичного впливу на дітей у даному випадку дійсно є неможливою, та з урахуванням положень ст.3 Конвенції ООН Про права дитини, згідно до яких в усіх діях щодо дітей, у тому числі якщо вони здійснюються державними органами, першочергова увага приділяється інтересам дитини, в ситуації, коли між дітьми та батьком, до якого за рішенням суду необхідно передати дітей, для здійснення виконавчих дій необхідна участь спеціаліста-психолога, а не переміщення дітей до лікувального чи дитячого закладу, для чого відсутні законні підстави, оскільки діти не потребують допомоги лікаря, а їх тимчасовий догляд забезпечений бабусею.

Відповідно до п. 8 Інструкції з організації примусового виконання рішень (затверджена Наказом МЮ України від 02.04.2012 № 512/5, у редакції наказу МЮ України від 29.09.2016 № 2832/5, зареєстровано 02 квітня 2012р. за № 489/20802) для зясування та розяснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), в якій зазначає питання, на які ці особи повинні надати письмовий висновок (звіт), у даному випадку які причини психологічного характеру перешкоджають порозумінню між дітьми та батьком і які дії та заходи необхідно здійснити для його відновлення та встановлення довіри дітей до батька. При цьому у разі необхідності виконавець відповідно до п. 5 вказаної Інструкції вправі також залучити спеціаліста-психолога для проведення відповідних підготовчих заходів та забезпечення своєчасного виконання рішення про передачу дітей до батька.

Оскільки таких дій по організації відібрання дітей та передачі їх батьку виконавець не здійснив, вищевказані виконавчі дії виявилися неефективними і не дали позитивного результату.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, суттєвими не являються, тому підстави для зміни або скасування оскаржуваної ухвали відсутні.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції з передбачених ст. 375 ЦПК України підстав залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 268, 367,368, п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 07 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня проголошення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 22.06.2018 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.О.Бровченко.

ОСОБА_2.