Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 133/1806/16-ц

провадження № 61-13413св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Козятинська районна міжколгоспна будівельна пересувна механізована колона № 9,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 03 травня 2017 року у складі суддів: Рибчинського В. П., Голоти Л. О., Зайцева А. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної та майнової шкоди, стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 18 квітня 2006 року її прийнято на посаду інженера охорони праці за сумісництвом інспектора відділу кадрів, секретаря в Козятинську районну міжколгоспну будівельну пересувну механізовану колону № 9. Наказом від 10 червня 2016 року № 46 та наказом від 20 червня 2016 року № 48 її звільнено із займаних посад на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України. Вказувала, що звільнення є незаконним та безпідставним, оскільки до неї ніяких дисциплінарних чи громадських стягнень за весь час роботи не застосовувалось, крім того наказ про звільнення № 48 видано 20 червня 2016 року, який був вихідним днем. Також просила поновити строк звернення до суду, зазначала, що про звільнення їй стало відомо лише 27 липня 2016 року, відповідачем не було надано наказів на ознайомлення та через юридичну необізнаність вона не могла у встановлений законом місячний строк звернутись за захистом своїх прав. Крім того, з 22 червня 2016 року по 02 липня 2016 року вона перебувала на лікарняному.

В подальшому ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог та надала додаткові пояснення щодо викладення відповідачем наказу № 49 від 20 червня 2016 року про звільнення позивача в новій редакції, де зазначено, що її звільнено із займаних посад за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Зазначала, що систематичних прогулів вона не допускала, а в ті дні, коли її не було на роботі, вона знаходилась на лікарняному, що підтверджується відповідними листками непрацездатності.

Посилаючись на викладені обставини, просила поновити її на посаді інженера з охорони праці за сумісництвом інспектора відділу кадрів, секретаря Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9; стягнути з Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 середній заробіток за час вимушеного прогулу та 25 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; повернути кошти, які були незаконно утримані Козятинською районною міжколгоспною будівельною пересувною механізованою колоною № 9 за виклик спеціаліста із відкриття сейфів; здійснити виплату допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю; відшкодувати майнову шкоду, понесену на лікування в зв'язку з незаконним звільненням; витребувати у відповідача особисті речі.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року відмовлено ОСОБА_1 у позові.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час звільнення позивача не було допущено порушень трудового законодавства, при цьому позивачем пропущено строк звернення до суду.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 03 травня 2017 року рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову.

Визнано незаконним наказ № 49 від 20 червня 2016 року та поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера з охорони праці і за сумісництвом інспектора відділу кадрів та секретаря Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9.

Стягнуто з Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20 червня 2016 року по 03 травня 2017 року в сумі 7 152 грн 58 коп. та 1 500 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про судові витрати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач перебувала на робочому місці 26 травня 2016 року, з 09 червня 2016 року по 17 червня 2016 року включно позивач перебувала на лікарняному, що свідчить про те, що остання була відсутня у перелічені дні на робочому місці з поважних причин, та про відсутність підстав для її звільнення за прогули. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, апеляційний суд виходив із їх недоведеності.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Козятинська районна міжколгоспна будівельна пересувна механізована колона № 9 просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не було враховано, що причини пропуску позивачем строку звернення до суду є неповажними, оскільки із наказом про звільнення остання була ознайомлена 21 червня 2016 року, позивачем не надано доказів ознайомлення із наказом про звільнення 27 липня 2017 року; апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач з 09 червня 2016 року по 18 червня 2016 року з поважних причин була відсутня на робочому місці, оскільки листки непрацездатності на підприємство здані не були та знаходяться у позивача, також не враховано, що 26 травня 2016 року позивач більше трьох годин була відсутня на робочому місці; позивачем не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 вказувала, що апеляційний суд повністю і всебічно з'ясував всі обставини справи. Обставини, викладені в касаційній скарзі, не відповідають дійсності, оскільки наказ про звільнення позивачу вручений не був, наказ № 49 від 20 червня 2016 року було направлено до суду першої інстанції лише 28 вересня 2016 року разом із запереченнями на позовну заяву.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, призначено до судового розгляду.

06 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що з 18 квітня 2006 року ОСОБА_1 працювала на посаді інженера охорони праці, за сумісництвом інспектора відділу кадрів та секретаря Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9.

На підставі наказу № 48 від 20 червня 2016 року ОСОБА_1 звільнено із займаних посад на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України.

Згодом зазначений наказ викладено в новій редакції згідно наказу № 49 від 20 червня 2016 року, у якому зазначено, що ОСОБА_1 звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 26 травня 2016 року, а також 09 червня 2016 року, 10 червня 2016 року, 13 червня 2016 року, 14 червня 2016 року, 15 червня 2016 року, 16 червня 2016 року, 17 червня 2016 року та 20 червня 2016 року. Підставою звільнення є акти про відсутність працівника на роботі та доповідні записки заступника виконуючого обов'язки керівника Козятинської міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 Пявки І. П. від 26 травня 2016 року, 09 червня 2016 року, 20 червня 2016 року, 13 червня 2016 року, 14 червня 2016 року, 15 червня 2016 року, 16 червня 2016 року, 17 червня 2016 року та 20 червня 2016 року.

Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Таким чином, у пункті 4 статті 40 КЗпП Українивстановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Таким чином, прогулом можна вважати відсутність працівника на робочому місці протягом трьох і більше годин без поважних причин.

За змістом вимог частини першої та третьої статті 149 КЗпП до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім'ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв'язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров'я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров'я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Положеннями частини першої статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Судом апеляційної інстанції установлено, згідно з актом, складеним Козятинською районною міжколгоспною будівельною пересувною механізованою колоною № 9, позивач 26 травня 2016 року була відсутня на роботі з 10 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв.

Наказом № 10 від 10 лютого 2016 року ОСОБА_1 переведено на неповний робочий день, а саме - 4-х годинний з повним робочим тижнем.

Відповідно до наказу № 1 від 05 січня 2016 року початок роботи на підприємстві встановлений з 8 год. 00 хв.

Таким чином, апеляційний правильно виходив із того, що 26 травня 2016 року робочий час позивача був встановлений з 8 год. 00 хв. до 12 год. 00 хв., тому, враховуючи те, що в акті від 26 травня 2016 року вказана відсутність позивача на робочому місці з 10 год. 00 хв., позивач була відсутня менше трьох годин протягом робочого часу.

Також установлено, що 09 червня 2016 року, 10 червня 2016 року, 13 червня 2016 року, 14 червня 2016 року, 15 червня 2016 року, 16 червня 2016 року, 17 червня 2016 року ОСОБА_1 хворіла, що підтверджується листком непрацездатності серії АГУ № 552334 та листом КП «Козятинська центральна районна лікарня Вінницької обласної ради».

Установивши вказані обставини та врахувавши те, що ОСОБА_1 була відсутня у перелічені дні на робочому місці з поважних причин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, тому наявні підстави для її поновлення на роботі.

Статтею 235 КЗпП Українипередбачено, що у разі звільненні без законної підстави, при винесенні рішення про поновлення на роботі суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції встановив розмір заробітної плати позивача, необхідний для нарахування суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, як передбачено Порядком обчислення середнього заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та правильно визначив середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у сумі 7 152 грн 58 коп. за час вимушеного прогулу.

Розмір моральної шкоди визначено згідно поданим доказам та з урахуванням положень статей 23, 1167 ЦК України, із врахуванням вимог розумності, справедливості та обсягу душевних страждань.

Посилання в касаційній скарзі на пропуск позивачем строку звернення до суду є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП Українипрацівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Для встановлення початку перебігу строку у справах про звільнення визначальними є такі юридично значимі обставини, як вручення копії наказу про звільнення або день видачі трудової книжки.

Перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15.

Апеляційним судом вірно встановлено, що даних, які б свідчили про вручення ОСОБА_1 наказу про її звільнення чи вручення трудової книжки, матеріали справи не містять. Наказ про звільнення було направлено до суду першої інстанції лише 28 вересня 2016 року разом із запереченнями на позовну заяву, тому строк на звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі позивачем пропущено не було.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі, судом апеляційної інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Козятинської районної міжколгоспної будівельної пересувної механізованої колони № 9 - залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик