Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/21164/15-ц

провадження № 61-6909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

представники відповідача: Бєльський Віталій Миколайович, Афанасьєв Олександр Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 рокуу складі судді Арапіної Н. Є., додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у складі судді Арапіної Н. Є. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року в складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання договору недійсним, застосування наслідків недійсного правочину та стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 22 жовтня 2015 року між ним та ТОВ «ЛК «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 003046, за умовами якого предметом лізингу, на його думку, мав стати автомобіль ЗАЗ Lanos седан, та за умовами якого він здійснив авансовий платіж у розмірі 13 500,00 грн, а ТОВ «ЛК «Еталон» зобов'язалося придбати та передати транспортний засіб. Позивач вважав вказаний договір недійсним, оскільки він не був нотаріально посвідченим.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 22 жовтня 2015 року № 003046 та повернути сплачені кошти у розмірі 13 500,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 13 500,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня

2016 року доповнено рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року.

Визнано договір фінансового лізингу від 22 жовтня 2015 року № 003046, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_2 недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, а тому у відповідності до вимог статті 220 УК України такий договір є нікчемним.

07 листопада 2016 рокуТОВ «ЛК «Еталон»подалодо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просило скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Разом з касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ подано клопотання про зупинення виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року до закінчення його перегляду касаційним судом.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи.

02 лютого 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що 22 жовтня 2015 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та

ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу № 003046, відповідно до умов якого лізингодавець - ТОВ «ЛК «Еталон» зобов'язалось придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач - ОСОБА_2 зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 3.1 вказаного договору предметом лізингу є ЗАЗ Lanos Comfort 1.5 МТ 5.

У додатку № 3 до договору фінансового лізингу від 22 жовтня 2015 року № 003046 вказано, що предметом лізингу є авто ЗАЗ Lanos седан.

Відповідно до додатку № 11 до договору фінансового лізингу вартість предмета лізингу становить 135 000,00 грн, відсоток платежів - 50 %, авансовий платіж - 67 500,00 грн, щомісячний платіж - 5 625,00 грн, комісія за організацію у розмірі

10 % - 13 500,00 грн, комісія за передачу у розмірі 3 % - 4 050,00 грн.

Згідно із додатком № 2 до вказаного договору вартість предмета лізингу становить 135 000,00 грн, фінансовий платіж - 50 %, сума лізингу - 67 500,00 грн, викупна вартість - 2 025,00 грн, відсоткова ставка - 12,50 %, комісія - 5 %, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж - 1 695,75 грн, авансовий платіж -

67 500,00 грн, комісія за передачу предмета лізингу - 4 050,00 грн.

На виконання умов договору фінансового лізингу від 22 жовтня 2015 року

№ 003046 ТОВ «ЛК «Еталон» отримав від ОСОБА_2 платіж у розмірі

13 500,00 грн.

27 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звертався з листом-претензією про повернення оплачених коштів, посилаючись на те, що представник ТОВ «ЛК «Еталон» КовальоваЮ. В. повідомила йому про те, що автомобіль видадуть після сплати 10 % від суми 135 00,00 грн, а в центральному офісі - після сплати 50 % його вартості. Таких коштів у нього немає. Посилався на те, що представник ТОВ «ЛК «Еталон» ввів його у оману.

11 листопада 2015 року ТОВ «ЛК «Еталон» листом № 1574 повідомило

ОСОБА_2 про те, що дія договору фінансового лізингу від 22 жовтня

2015 року № 003046 триває та про те, що відсутні підстави для повернення коштів, оскільки заяви про розірвання вказаного договору від нього не надходило.

Також судом установлено, що договір фінансового лізингу від 22 жовтня 2015 року № 003046, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_2, нотаріально не посвідчений.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Статтею 799 ЦК України встановлено, що договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України

від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), з урахуванням встановлених обставин і вимог (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року), встановивши порушення щодо відсутності нотаріального посвідчення спірного договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним та стягнення сплачених відповідно до нього грошових коштів.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням встановлених у справі обставин, не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанцій, тому не дають підстав для скасування судових рішень у справі, які ухвалені з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Враховуючи те, що спір по суті судами першої та апеляційної інстанцій вирішено правильно і законно, а рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2016 року зупинено виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, додаткове рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило