АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4752/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Купреєва Світлана Петрівна, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 від 11 червня 2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Купреєвою С.П. та зареєстрований в реєстрі за № 466, посилаючись на те, що відповідно до даного заповіту мати позивача заповіла ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, проте позивач вважає, що при складенні заповіту волевиявлення ОСОБА_6 не було вільним і не відповідало її волі, виходячи з її фізичного та психічного стану.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 грудня 2017 року справа була направлена за підсудністю до Солом'янського районного суду м. Києва відповідно до вимог ст. ст. 27, 31 ЦПК України.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року відмовлено у прийнятті до провадження вказану цивільну справу та постановлено матеріали справи повернути до Дніпровського районного суду м. Києва, остільки справа повинна розглядатися згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України за правилами виключної підсудності.

Не погодившись із вищевказаною ухвалою, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, необґрунтованість ухвали суду, просить скасувати ухвалу районного суду, а справу передати для продовження розгляду до Солом'янського районного суду м. Києва.

В обґрунтування скарги зазначено, що районний суд, порушивши вимоги положень ст. 31 ЦПК України, якою спори між судами про підсудність не допускаються, не врахував також ч. 1 ст. 27 ЦПК України, якою встановлено, що позови до фізичної особи пред'являються за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання та перебування, якщо інше не передбачено законом, а отже спір підлягає розгляду Солом'янським районним судом м. Києва.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Про день і час учасники судового розгляду справи повідомлені належно, представником позивача до суду апеляційної інстанції подано заяву про розгляд справи за відсутності позивача (апелянта) та його представника, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність учасників судового розгляду справи, які не з'явилися у судове засідання.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Повертаючи матеріали справи до Дніпровського районного суду м. Києва, районний суд керувався тим, що справа повинна розглядатися згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України за правилами виключної підсудності.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими.

Частиною 1 статті 30 ЦПК України (ч. 1 ст. 114 ЦПК України в редакції закону від 2004 року) передбачено, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов'язані між собою позовні вимоги пред'явлені одночасно щодо декількох об'єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об'єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», якщо пред'явлено позов про право власності на кілька жилих приміщень (квартир), розташованих у різних районах міста чи в різних містах, або позов про поділ спадкового майна, яке складається з кількох квартир (об'єктів нерухомості) у різних місцевостях, тобто вимоги, для кожної з яких частиною першою статті 114 ЦПК встановлено виключну підсудність, то позов пред'являється до одного із судів за вибором позивача, але за місцезнаходженням основної частини нерухомого майна, яка за своєю вартістю перевищує ті, що знаходяться в інших районах чи місцевостях.

Згідно з положенням статті 181 ЦК України до нерухомого майна належить: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визнання додаткового строку для прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про визнати недійсним заповіту, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Дніпровського району м. Києва, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність розгляду заявленого спору за правилами не загальної, а виключної підсудності.

Зазначене свідчить про законність висновків районного суду про наявність правових підстав до повернення справи для розгляду за підсудністю до Дніпровського районного суду м. Києва.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції ухвалив рішення в порушення ст. 32 ЦПК України, якою передбачено, що спори між судами про підсудність не допускаються, - безпідставні, остільки суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в апеляційному порядку, що виключає наявність підстав до застосування положень вказаної норми права.

Відповідно до положень ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а доводи апеляційної скарги - безпідставними.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд ,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 30 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 червня 2018 року.

Суддя - доповідач :

Судді: