Справа № 182/6496/17
Провадження № 2/0182/1233/2018
01.06.2018 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді Рунчевої О.В.
секретаря Нагаєвої Н.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нікопольської місцевої прокуратури, Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди, -
13 листопада 2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд стягнути з державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України на його користь грошову суму у розмірі 10.000.000 грн. за завдану моральну шкоду, яка виразилася в його незаконному позбавленні волі протягом восьми років двох місяців та дванадцяти днів в місцях попереднього увязнення, що не відповідали нормам законодавства для увязнених, за надуманим його звинуваченням у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення.
В обґрунтування позову послався на те, що з 17 березня 2008 року по 11 жовтня 2016 року він змушений був знаходитися в умовах слідчого ізолятора м. Дніпро через надумане звинувачення його у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення.
17 березня 2008 року старшим слідчим ГО ОВС УМВС України порушено кримінальну справу щодо нього за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.
10 січня 2011 року йому пред'явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України.
10 жовтня 2014 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Нікопольського міськрайонного суду було залишено без змін.
23 січня 2015 року слідчим СВ ЛВ на станції Кривий Ріг Дніпропетровської області винесено постанову про перекваліфікацію кримінального правопорушення з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на 1 ч. ст. 115 КК України.
25 березня 2015 року йому було пред'явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
02 вересня 2015 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року було залишено без змін.
У звязку з вищевказаним незаконним обвинуваченням за особливо тяжкий злочин він був вимушений знаходитися умовах слідчого ізолятора м. Дніпро в період з 17 березня 2008 року по 11 жовтня 2016 року.
Умови утримання слідчого ізолятора м. Дніпро значно худші від умов утримання у виконавчій колонії. Знаходився у слідчому ізоляторі № 3 у м. Дніпро він вимушений був знаходитися у закритій камері 23 години у добу, що негативно фізично та морально вплинуло на нього.
Також у звязку з вищевказаним незаконним обвинуваченням він був вимушений періодично знаходитися в ізоляторі тимчасового утримання м. Марганець Дніпропетровської області, умови утримання в якому не відповідали вимогам, встановленим законом для увязнених, у звязку з чим зазначена установа закрита на підставі рішення прокурора м. Марганець Дніпропетровської області від 13 січня 2015 року № 73/3 с-15.
Умови утримання в ізоляторі тимчасового утримання м. Марганець Дніпропетровської області не відповідає вимогам, встановленим законом, що підтверджується рішенням Уповноваженого Верховної Ради України по правам людини від 27.01.2017 року.
Звертає увагу, що через надумане, незаконне обвинувачення його в здійсненні особо тяжкого кримінального злочину він змушений був знаходитися в місцях попереднього увязнення - умови якого не відповідали вимогам, встановленим законом для увязнених, що негативно фізично та морально вплинуло на нього.
Таким чином, через незаконне звинувачення його у скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення, він змушений був знаходитися в місцях попереднього увязнення вісім років сім місяців та шість днів, умови утримання в яких не відповідають законодавчим вимогам утримання, що негативно морально і фізично впливало на його здоров'я та порушувало його права, передбачені ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ст. 56 Конституції України.
З 15.12.2017 року діє Цивільний процесуальний кодекс України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року.
Згідно п.9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, згідно його заяви, наданої суду 25 травня 2018 року просить справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.
Представник Прокуратури Дніпропетровської області у судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення справи чи про розгляд справи за його відсутності суду не надав, як і відзив на позов.
Представник Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_2 з'явився у судове засідання без оформленого належним чином доручення від Прокуратури Дніпропетровської області представляти інтереси Прокуратури Дніпропетровської області, що позбавило суд можливості допустити його до участі у справі.
Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду невідомі.
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд на підставі ст.280 ЦПК України розглянув справу заочно.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.
10 березня 2007 року прокурором Томаківського району Дніпропетровської області було порушено кримінальну справу № 18079006 за фактом умисного вбивства невідомого чоловіка за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
17 березня 2008 року старшим слідчим по ОВС СВ УМВС України на Придніпровській залізниці ОСОБА_3 було порушено кримінальну справу № 18079006 відносно ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України у звязку з надходженням матеріалів про причетність до вчинення злочину вищевказаних осіб.
10 січня 2011 року прокурором Дніпропетровської області затверджено обвинувальний висновок та вищевказана кримінальна справа була направлена до апеляційного суду Дніпропетровської області для визначення підсудності.
Постановою Марганецького міського суду Дніпропетровської області 30 березня 2012 року кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_1 було повернуто Прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування.
03 липня 2012 року Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області постанову Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 30 березня 2012 року було сковано, справу направлено на новий судовий розгляд у той же суд.
27 серпня 2014 року Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області повернув кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 187 КК України прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування на підставі ст. 281 КПК України (в редакції 1960).
10 жовтня 2014 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області постанову Нікопольського міськрайонного суду від 27 серпня 2014 року було залишено без змін.
23 січня 2015 року слідчим СВ ЛВ на станції Кривий Ріг Дніпропетровської області винесено постанову про перекваліфікацію кримінального правопорушення з п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на 1 ч. ст. 115 КК України.
25 березня 2015 року обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні був направлений до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для розгляду по суті.
Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 липня 2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні був повернутий прокурору у звязку з порушенням п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України. Прокурором вказану ухвалу було оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області.
За результатами апеляційного перегляду, 02 вересня 2015 року, апеляційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.
25 липня 2016 року прокурором Нікопольської місцевої прокуратури було винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України, у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати.
9 серпня 2016 року першим заступником прокурора Дніпропетровської області Сосковим Р.М. було винесено постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження на підставі ч. 6 ст. 36, ст. 110 КПК України.
11 жовтня 2016 року після усунення недоліків, зазначених у постанові про скасування постанови прокурора про закриття кримінального провадження, прокурором Нікопольської місцевої прокуратури було знову винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч.1 ст. 284 КПК України, у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпано можливості їх отримати.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Виходячи з положень ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
У ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою не винуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом, залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Під моральною шкодою Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, розуміються втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.
Відповідно до положень частини 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода може бути відшкодована (компенсована) будь-яким способом. Найбільш розповсюдженим способом компенсації моральної шкоди є грошова компенсація.
Суд має оцінювати при визначенні розміру моральної шкоди критерії її заподіяння.
Оцінюється глибина фізичних та душевних страждань, яка визначається в залежності від особистих властивостей психіки потерпілого та характеру шкоди, яка йому завдана та інші обставини, що мають істотне значення (тривалість страждань, істотність вимушених змін у способі життя потерпілого, можливість усунення негативних наслідків, які виникли в результаті посягання на права особи тощо).
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів.
Згідно ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди, зокрема, виникає у випадку закриття кримінального правопорушення за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода.
За змістом ст. 4 цього ж Закону відшкодування шкоди у випадку, передбачену п. 5 ст. 3 провадиться за рахунок коштів державного бюджету.
Відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.
Підставами відповідальності за шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду є шкода, незаконні дії (рішення бездіяльність), причинний зв'язок між незаконними діями і шкодою. Наявність вини не вимагається.
При наявності заподіяння особі моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах встановлених цивільним законодавством, але не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням розумності та справедливості, як того вимагає ст. 23 ЦК України.
При визначені наявності заподіяної позивачу моральної шкоди, суд виходить з того, що ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом з 17 березня 2008 року до 11 жовтня 2016 року, тобто 102 місяця, такими діями йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних та психічних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з незаконними діями органів досудового розслідування, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань.
Визначаючи розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача суд, враховуючи обставини справи, виходить з наступного.
Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, згідно з ч.1, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», проводиться за рахунок коштів державного бюджету і не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи.
Згідно із п.п. 1, 3, 9 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, який набрав чинності з 1 січня 2017 року, мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600 гривень. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
З урахуванням періоду перебування позивача ОСОБА_1 під слідством та судом з 17 березня 2008 року до 11 жовтня 2016 року, тобто 102 місяця.
Розмір компенсації моральної шкоди, становитиме 163 200,00 грн., з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, який з 01 січня 2017 року становить - 1600 грн., виходячи з розрахунку 102 місяця х 1600 грн.
Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи фактичні обставини справи, тривалість перебування позивача під слідством і судом, глибину його переживань у зв'язку з притягненням до кримінальної відповідальності, вимушені зміни у житті у зв'язку з цим, з урахуванням вимог розумності і справедливості, встановлення спеціальним законом мінімальних розмірів відшкодування шкоди, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню в розмірі 163 200 грн., які підлягають стягненню з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача на відшкодування моральної шкоди.
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845.
Відповідно до п. п. 35, 38 цього Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.
Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
За правилами ст. 176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.
Згідно зі ст. 48 Бюджетного Кодексу України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах.
Відповідно до п. 8 ст. 7, пп. 1, 2 ст. 23 Бюджетного Кодексу України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про Державний бюджет України».
Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові незаконними діями або бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,78, 80, 81, 89,95, 259, 233, 280, 284 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Нікопольської місцевої прокуратури, Прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 163 200,00 (сто шістдесят три тисячі двісті) грн.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Суддя: ОСОБА_9