Провадження № 2/760/2621/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Гак Г.М.

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача 1 - ОСОБА_2

відповідача 3 - ОСОБА_3

представника відповідача 3 - ОСОБА_4

представника 3-ї особи - Данілової О.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, в інтересах яко діє ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_3, 3-і особи: Служба в справах дітей Солом»янської районної в м.Києві державної адміністрації, старший державний виконавець Солом»янського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Євдокімова Валентина Олександрівна про визнання удаваним договору дарування та недісним договору дарування, суд

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом і просить:

- визнати удаваним Договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 22 червня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №2516, визнавши, що насправді між сторонами був укладений договір купівлі - продажу квартири;

- визнати недійсним Договір дарування 1/2 частини квартири, укладений 23 січня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шафаренко Ж.Ю., зареєстрований у реєстрі за №52.

Посилається в позові на те, що з листопада 2006 року по грудень 2011 року він проживав однією сім?єю (перебував в цивільному шлюбі) з відповідачкою ОСОБА_3, з якою мешкали в квартирі АДРЕСА_2, яка належала на праві власності чоловікові відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_8

Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 02 квітня 2007 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 був розірваний.

Після розірвання шлюбу він запропонував ОСОБА_3 купити дану квартиру, на що вона погодилася і він передав їй належні йому кошти в розмірі 200 000, 00 гр.

Ними було вирішено, що квартира буде придбана за Договором - купівлі продажу на ім'я ОСОБА_3, однак у подальшому ОСОБА_3 вмовила його зазначити однією із сторін Договору купівлі - продажу квартири її доньку ОСОБА_7, пояснивши, що це було умовою її колишнього чоловіка.

Через деякий час ОСОБА_3 повідомила йому про те, що віддала відповідачу ОСОБА_8 передані ним кошти для придбання квартири, однак зазначила, що перебуваючи у нотаріуса, вони вирішили замість Договору купівлі - продажу квартири укласти Договір дарування, мотивуючи це суттєвим зменшенням розміру податків, які підлягали сплаті при даруванні ніж при купівлі квартири.

Пізніше він зрозумів, що Договір дарування був укладений відповідачами замість Договору купівлі - продажу з метою виключення будь - якої його можливості претендувати на володіння та користування зазначеною квартирою.

Він мав намір оскаржити укладений між відповідачами Договір дарування, однак відповідачка ОСОБА_3 запевнила його у тому, що в цьому немає потреби, оскільки квартира належить їм на праві спільної власності.

Крім того, в 2010 році ними за договором купівлі - продажу була придбана квартира АДРЕСА_3.

Після придбання квартири ними була досягнута домовленість, що у разі припинення між ними фактичних шлюбних відносин за ним залишається квартира АДРЕСА_1, а за відповідачкою ОСОБА_3- квартира АДРЕСА_3.

В грудні 2011 року фактичні шлюбні відносини між ними були припинені.

З того часу він на підставі раніше досягнутої домовленості з відповідачкою ОСОБА_3 проживав у АДРЕСА_5, а ОСОБА_3 проживала в АДРЕСА_6.

Таким чином, враховуючи досягнуті з відповідачкою ОСОБА_3 домовленості, він вважав, у нього не було приводу оскаржувати Договір дарування до того моменту, коли він дізнався, що донька ОСОБА_3 - відповідачка ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом про його виселення з спірної квартири, в якій він проживає вже понад 10 років і яка фактично була придбана за його власні кошти.

Отримавши у 2016 році копію позовної заяви відповідачки ОСОБА_7 про його виселення, йому стало відомо, що 23 січня 2015 року відповідачка ОСОБА_3 подарувала належну їй ? частину квартири своїй доньці - відповідачці ОСОБА_7

Вважає, що відповідачі навмисно зробили все можливе для того, щоб у нього не було жодних підстав претендувати на володіння та користування квартирою або її часткою.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_7 в судовому засіданні проти позову заперечував.

Зазначив, що позивач проживає в АДРЕСА_7 і будь-яких доказів спільного проживання з відповідачкою ОСОБА_3 в спірній квартирі не надав.

Зазначив, що при укладенні Договорів дарування квартири від 22 червня 2007 року та від 23 січня 2015 року його сторонами були дотримані всі вимоги закону.

Крім того, від імені відповідача ОСОБА_8 зазначив, що Договір дарування квартири від 22 червня 2007 року був укладений за його ініціативою, як власника, договір відповідає його волевиявленню та бажанню забезпечити житлом власну доньку, а тому просить у позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували.

Посилалися на те, що вона відповідачка ОСОБА_3 протягом 2006-2011 років не проживала з позивачем однією сім»єю, спільного бюджету вони не мали і спільного господарства не вели.

Будь-яких договорів з позивачем вона не укладала і коштів від нього не отримувала.

Що стосується спільних фотографій, наданих позивачем, зазначили, що вона уклала договір з шлюбною агенцією, яка надавала їй послуги знайомств з чоловіками з метою укладення шлюбу.

У 2007 році вона отримала в дар від свого колишнього чоловіка ОСОБА_8 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, в якій вона проживала.

Використовуючи своє право власника вона подарувала належну їй 1/2 частину квартири своїй доньці ОСОБА_7

Виходячи з цього, просять у позові відмовити.

Відповідач ОСОБА_8, який діє також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, в судове засідання не з»явився, просить розглядати справу в його відсутності.

У своїх поясненнях до суду проти позову заперечував, посилаючись на те, що 22 червня 2007 року він подарував спірну квартиру колишній дружині та доньці і цей договір відповідає його волевиявленню.

Представник 3-ї особи - Служби в справах дітей Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти позову заперечувала.

Зазначила, що Органом опіки та піклування Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації давався дозвіл на вчинення даних правочинів, вони при їх укладенні відповідали вимогам закону і підстави для визнання їх недійсними відсутні.

Просить у позові відмовити.

3-я особа- старший державний виконавець Солом»янського районного відділу державної виконавчої служби м.Києва Головного територіального управління юстиції у м.Києві Євдокімова В.О. в судове засіданні неодноразово не з»являлася, про час розгляду справи повідомлялася належним чином. Про причину неявки суд о відома не ставила.

Виходячи з цього, на підставі ч.1 ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати справу в її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Судом встановлено, що 22 червня 2007 року був укладений Договір дарування квартири АДРЕСА_4, за яким відповідач ОСОБА_8, як власник квартири, подарував її у рівних частках відповідачці ОСОБА_3 та своїй малолітній доньці ОСОБА_7

Договір було посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Назарчук Н.В. та зареєстрований у реєстрі за №2516.

На підставі Договору дарування від 23 січня 2015 року відповідачка ОСОБА_3 подарувала належну їй ? частину квартири своїй доньці - відповідачці ОСОБА_7

/а.с. 8 - 9 /

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Тобто, з точки зору закону головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, і основним юридичним фактом, який суд має встановити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, без отримання певної винагороди за це.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Таким чином, головна відмінність зазначених договорів полягає у тому, що договір дарування є безоплатним, тобто одна сторона вчиняє певні дії на користь другої без отримання певної винагороди за це.

З точки зору закону право власності-це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користування і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Тобто, відповідач ОСОБА_8, використовуючи своє право власника, розпорядився належною йому на праві власності квартирою шляхом передачі її в дар своїй малолітній доньці та колишній дружині - матері дитини.

Такі дії відповідача ОСОБА_8, як власника квартири, не суперечить закону та не викликають сумнівів у його волевиявленні при укладенні договору.

Так, відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_3 є колишнім подружжям, а відповідачка ОСОБА_7 їх донькою.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що відповідач ОСОБА_8 є її колишнім чоловіком, з яким вони тривалий час до розірвання шлюбу в 2007 році проживали окремо.

Вона проживала в АДРЕСА_2, яка належала йому на праві власності, він не заперечував проти її проживання в ній.

Після розірвання шлюбу ї колишній чоловік спірну квартиру подарував їй та їх доньці в рівних частках, ініціатором укладення договору був саме він.

Будь-яких коштів від позивача за дану квартиру вона не отримувала і не могла отримувати, оскільки не була її власником і не могла розпоряджатися нею.

Своє волевиявлення на передачу спірної квартири, яка належала йому на праві власності, у дар колишній дружині та доньці підтвердив відповідач ОСОБА_8 в письмових запереченнях до суду та його представник у судовому засіданні.

Представник 3-ї особи в судовому засіданні зазначила, що при укладенні обох Договорів дарування надавалася згода Органу опіки та піклування Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації на їх укладення.

В свою чергу, посилаючись на удаваність договору дарування позивач надав суду виписку з рахунків на своє ім»я в ПАТ »Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ КБ »Приватбанк», посилаючись на те, що ним знімалися кошти з особистих рахунків, які зараховувалися на рахунки відповідачки ОСОБА_3 в рахунок вартості квартири в ПАТ «Уні Кредит Банк» протягом 2009-2011років.

Зняття позивачем коштів з особистих рахунків у банківській установі підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17

Так, свідки в судовому засіданні підтвердили, що неодноразово були очевидцями зняття позивачем значних коштів, які останнім передавалися відповідачці ОСОБА_3 в офісному приміщенні по АДРЕСА_8 в рахунок вартості квартири.

Крім того, свідок ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19 зазначили, що позивач та відповідачка ОСОБА_3 проживали разом.

Як вбачається зі змісту позову та підтвердив у судовому засіданні представник позивача, останнім після розірвання шлюбу відповідачів ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було передано відповідачці ОСОБА_3 200 000, 00 гр. у рахунок вартості спірної квартири.

Договір дарування був укладений 22 червня 2007 року.

Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що грошові кошти позивачем неодноразово знімалися з власного рахунку і в подальшому зараховувалися на рахунки відповідачки в наступні дати: 18 грудня 2010 року, 14 січня 2010 року, 03 березня 2010 року, 02 квітня 2010 року, 08 квітня 2010 року, 24 березня 2010 року, 30 квітня 2010 року, 17 травня 2010 року, 31 травня 2010 року, 05 липня 2010 року, 03 серпня 2010 року, 06 вересня 2010 року, 11 жовтня 2010 року, 16 листопада 2010 року, 03 грудня 2010 року, 10 лютого 2011 року, 10 березня 2011 року, 16 березня 2011 року, 31 березня 2011 року, 12 квітня 2011 року, 05 травня 2011 року, 12 травня 2011 року, 06 червня 2011 року, 16 червня 2011 року, 04 липня 2011 року, 08 липня 2011 року, 15 липня 2011 року, 11 серпня 2011 року, 17 серпня 2011 року, 02 вересня 2011 року та 16 вересня 2011 року.

На виконання ухвали суду про витребування доказів від 05 червня 2018 року, яка була постановлена за клопотанням представника позивача про їх витребування, ПАТ »Укрсоцбанк» надана відповідь про те, що на ім»я відповідачки ОСОБА_3 був відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1, діючий протягом 2009-2011 років.

В цей період часу рух коштів на рахунку не відбувався.

Крім того, зі змісту позову вбачається, що грошові кошти в сумі 200 000, 00 гр. в рахунок вартості квартири в 2007 році позивачем одноразово були передані відповідачці ОСОБА_3

Ці ж обставини підтвердив у судовому засіданні представник позивача.

Однак, яким чином передані, з їх точки зору, в 2007 році одноразово кошти протягом 2009-2011 років могли зараховуватися на рахунок відповідачки в банку, не пояснив.

Крім того, надаючи до суду виписки з банківського рахунку, представник позивача не зазначив у судовому засіданні, які висновки випливають з даних рахунків.

Дійсно, з даних виписок вбачається, що позивач має рахунки у банку, періодично знімав готівку.

В той же час, яке відношення зняття позивачем готівки протягом тривалого часу має до укладеного Договору дарування, виходячи з викладеного вище,не зазначено.

Суд при цьому зважає на те, і на це посилався представник відповідача ОСОБА_8 в судовому засіданні, майже одночасно з укладенням Договору дарування, про удаваність якого позивач звернувся до суду, останнім 24 грудня 2010 року був укладений Договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2, де він і зареєстрований.

При цьому, доводячи при розгляді спору спільне проживання з відповідачкою ОСОБА_3, в договорі зазначив, що особи, які могли б поставити питання про визнання за ним права власності на грошові кошти чи їх частку, витрачені на купівлю житлового будинку, у тому числі відповідно до ст.ст.65, 74 та 97 СК України, відсутні.

/ а.с. 67 - 69; 92 - 114 /

Свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в судовому засіданні загалі посилалися на те, що кошти знімалися в їх присутності та передавалися відповідачці ОСОБА_3 в офісному приміщенні по АДРЕСА_8.

При цьому зазначили, що до офісу вони не заходили, очевидцями самої передачі коштів не були, лише супроводжували позивача до даного офісу і про ці обставини, а саме передачу коштів, їм відомо з його слів.

При цьому зазначили, що не володіють інформацією ні про сам офіс, ні відношення до нього відповідачки ОСОБА_3

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила,є що до будь-яких офісних приміщень на АДРЕСА_5 вона відношення не має і ніколи там з позивачем не зустрічалася.

Відповідно до ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відповідність Договору дарування від 22 червня 2007 року вимогам закону, та відсутності підстав для задоволення вимог позивача.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача в судовому засіданні, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу роцесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

За правилами з ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Аналізуючи викладене вище,суд вважає, що позивачем не надано доказів, які б свідчили про існування домовленості про укладення саме договору купівлі-продажу спірної квартири з її власником - відповідачем ОСОБА_8, а також доказів, які б свідчили про участь у цих домовленостях відповідачки ОСОБА_3 та отримання нею грошових коштів від позивача в рахунок вартості квартири.

Суд вважає також, що такими доказами не можуть бути покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17, допитаних за ініціативою представника позивача, оскільки вказані особи не були очевидцями ні будь-яких домовленостей між сторонами, ні передачі позивачем коштів на виконання цих домовленостей.

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про відповідність Договору дарування від 22 червня 2007 року вимогам закону, та відсутності підстав для задоволення вимог позивача.

Як зазначено вище, 23 січня 2015 року відповідачка ОСОБА_3 подарувала належну їй ? частину спірної квартири своїй доньці ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Тобто, законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Позивач при зверненні до суду та його представник у судовому засіданні, обґрунтовуючи удаваність Договору дарування від 22 червня 2007 року, в той же час не зазначають, яким саме вимогам закону не відповідає Договір дарування від 23 січня 2015 року, і яким чином укладений договір порушує його права.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до роз»яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Враховуючи викладене вище, висновки суду про відповідність Договору дарування від 22 червня 2007 року вимогам закону, належність права власності на ? частину спірної квартири відповідачці ОСОБА_3 та належне їй за законом право на розпорядження своєю власністю, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача і в цій частині.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 15,16, 202, 203, 215, 235, 655, 717 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_6 до ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_8, ОСОБА_8, ОСОБА_3 про визнання удаваним договору дарування та недісним договору ку пвлі-продажу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26 червня 2018 року.

Суддя: Л.А.Шереметьєва