Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2-2729/10

провадження № 61-8303св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М., від 14 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2010 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, в якому просила у порядку поділу майна подружжя провести поділ автомобіля марки «MAZDA CX 7», номерний знак, НОМЕР_1, який є спільною сумісною власністю подружжя.

У жовтні 2010 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, третя особа - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2010 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної власності на нежитлову будівлю під літ. «В-2» загальною площею 80,3 кв. м по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 28 липня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2010 року у цій справі закрито.

Закриваючи апеляційне провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що апеляційне провадження відкрито помилково, оскільки ОСОБА_4 пропустила строк на апеляційне оскарження рішення суду та не навела поважних причин пропуску цього строку.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу апеляційного суду, справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не мав права закривати апеляційне оскарження, оскільки частина перша статті 205 ЦПК України 2004 року не передбачає такої підстави для закриття провадження як пропуск строку на апеляційне оскарження.

Вказувала на те, що вона не уповноважувала ОСОБА_7 бути її представником у суді та представляти її інтереси.

Також зазначала, що їй не було відомо при наявність рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2010 року, а копію оскаржуваного рішення вона отримала 21 липня 2017 року.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувану ухвалу апеляційного суду без змін, як таку, що постановлена з додержанням норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13).

Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими непереборними обставинами.

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою.

Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення (пункт 52 рішення).

За цих підстав Суд одноголосно постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 цього ж рішення).

Аналогічні висновки містяться у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99) та у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03).

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

У справі, що переглядається, установлено, що 11 жовтня 2010 року Галицьким районним судом м. Львова ухвалено рішення у цій справі, під час проголошення якого був присутній представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 (а. с. 25).

05 липня 2016 року інший представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 був ознайомлений з матеріалами справи (а. с. 32).

28 липня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2010 року та заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду. Посилаючись на поважність причин пропуску строку, вказувала на те, що вона не була присутня під час проголошення рішення суду, а копію оскаржуваного рішення отримала 21 липня 2017 року.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 11 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків, зокрема, для надання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду із зазначенням поважних причин пропуску цього строку, оскільки зазначені ОСОБА_4 підстави визнані судом неповажними.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 04 вересня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданої представником ОСОБА_6 При цьому, всупереч вимог статті 297 ЦПК України 2004 року суд апеляційної інстанції не вирішив питання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Установивши, що ОСОБА_4 було відомо про ухвалене 11 жовтня 2010 року рішення суду, оскільки під час проголошення рішення суду був присутній представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, а 05 липня 2016 року інший представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 був ознайомлений з матеріалами справи, однак з апеляційної скаргою про оскарження рішення суду першої інстанції вона звернулась лише 28 липня 2017 року, тобто пропустила строк на апеляційне оскарження судового рішення та не зазначила причин, які могли б створити їй перешкоди звернутись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на рішення суду у передбачений законом строк, а посилалась на причини, які визнані судом неповажними, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для відкриття апеляційного провадження, а тому апеляційне провадження відкрито помилково та підлягає закриттю.

Доводи ОСОБА_4 у касаційній скарзі про те, що вона має право на поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду від 11 жовтня 2010 року, оскільки отримала повний текст рішення 21 липня 2017 року, є безпідставними. Вказані обставини не є такими, що створювали ОСОБА_4 непереборні перешкоди або ускладнювали можливість оскаржити судове рішення у встановлені строки, тобто такими, що не залежали від її волі чи дій, а тому суд апеляційної інстанції правомірно визнав зазначені ОСОБА_4 причини пропуску строку неповажними.

ОСОБА_4 достеменно знала про судову справу, оскільки подала позовну заяву у жовтні 2010 року, і про ухвалене у ній судове рішення, оскільки під час проголошення рішення суду був присутній представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, а 05 липня 2016 року інший представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8 був ознайомлений з матеріалами справи.

Матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_4 у розумні строки вживала заходи щоб дізнатись результат вирішення судом цієї справи або що суди перешкоджали їй у цьому.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що вона не уповноважувала ОСОБА_7 представляти її інтереси, оскільки спростовуються матеріалами справи, а саме нотаріально посвідченою довіреністю від 09 грудня 2009 року, яка була чинної і не відкликалась на час ухвалення рішення судом першої інстанції (а. с. 112). Крім того, позовна заява ОСОБА_4 підписана представником ОСОБА_7 та вказаний представник був присутнім у судовому засіданні 11 жовтня 2010 року, що підтверджується журналом судового засідання (а. с. 25).

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не мав права закривати апеляційне провадження, не спростовують висновків апеляційного суду про недотримання ОСОБА_4 строку апеляційного оскарження рішення суду без поважних причин та не дають підстав вважати, що апеляційний суд, постановивши ухвалу про закриття апеляційного провадження як помилково відкритого, порушив норми процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта