Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 490/2474/14-ц

провадження № 61-8072св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представник позивачів - ОСОБА_5,

відповідач - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області,

представник відповідача - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, прокуратура Миколаївської області, Державна податкова інспекція у Центральному районі м. Миколаєва Державної фіскальної служби України,

третя особа - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2016 року в складі судді Батченка О. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року в складі колегії суддів: Локтіонової О. В., Колосовського С. Ю., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7, прокуратури Миколаївської області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, Державної податкової інспекції у Центральному районі м. Миколаєва Державної фіскальної служби України, третя особа - ОСОБА_8, про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту.

Позовна заява мотивована тим, що 13 лютого 2009 року в рамках кримінального провадження за місцем проживання ОСОБА_7 було проведено обшук, під час якого, зокрема, було виявлено та вилучено матеріальні цінності у сумі 4 700,00 дол. США, які, за твердженням ОСОБА_3, належать йому та у сумі 10 700,00 грн, які за твердженням ОСОБА_4, належать їй.

За результатами розгляду кримінальної справи ОСОБА_7 було засуджено до позбавлення волі із конфіскацією майна, що є його власністю.

Посилаючись на те, що під час розгляду кримінальної справи не було вирішено питання про повернення їхніх коштів, позивачі просили на підставі статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» визнати ОСОБА_3 власником грошових коштів у сумі 4 700,00 дол. США, а ОСОБА_9 - власником грошових коштів у сумі 10 700,00 грн, зняти арешт з цих коштів та зобов'язати Управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (далі - УМВС України в Миколаївській області) їх повернути.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що спірні грошові кошти, вилучені в процесі обшуку 13 лютого 2009 року за місцем проживання ОСОБА_7, належать саме їм (ОСОБА_3 та ОСОБА_4 М.), а не ОСОБА_7

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що кошти, вилучені у процесі обшуку 13 лютого 2009 року за місцем проживання ОСОБА_7, належать ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а не ОСОБА_7, отже, мають бути звільнені з-під арешту.

У січні 2017 року УМВС України в Миколаївській області подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких просить ухвалені в справі судові рішення залишити без змін, посилаючись на те, що суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що під час досудового слідства у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_7 за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 15, пунктами 6, 11, 12 частини другої статті 115 КК України, старшим слідчим Слідчого управління УМВС України в Миколаївській області 13 лютого 2009 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 було виявлено та вилучено 4 700,00 дол. США та 10 700,00 грн.

Постановою Слідчого управління УМВС України в Миколаївській області від 01 березня 2009 року накладено арешт на вклади, цінності та інше майно ОСОБА_7

Згідно з протоколом про накладення арешту на майно від 01 березня 2009 року слідчий наклав арешт на майно, вилучене у ОСОБА_7 під час обшуку 13 лютого 2009 року, в тому числі на грошові кошти у сумі 4 700,00 дол. США та 10 700,00 грн. Зазначені кошти були передані для зберігання до Слідчого управління УМВС України у Миколаївській області до вирішення справи по суті.

08 травня 2009 року грошові кошти у гривні прийняті на зберігання на депозитний рахунок УМВС України у Миколаївській області, а грошові кошти у іноземній валюті перебувають на зберіганні у спеціальному сейфі для зберігання речових доказів Слідчого управління УМВС України у Миколаївській області.

Відповідно до вироку Снігурівського районного суду Миколаївської області від 28 березня 2013 року та ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 11 червня 2013 року ОСОБА_7 призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Отже, слідчим в рамках кримінального провадження у передбачений законом спосіб з метою забезпечення виконання вироку суду в частині можливої конфіскації майна здійснені необхідні слідчі дії, які позивачі у встановленому законом порядку не оскаржували.

З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог, у зв'язку з чим відмовив у позові.

Доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки позивачі у встановленому цивільним процесуальним законом порядку не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що спірні грошові кошти, вилучені в процесі обшуку 13 лютого 2009 року за місцем проживання ОСОБА_7, належать саме їм, а не ОСОБА_7

При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С.П. Штелик