Єдиний унікальний номер 236/3818/17 Номер провадження 22-ц/775/856/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Космачевської Т.В., Канурної О.Д.

за участю секретаря Глушко С.Г.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 20 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до Комунального підприємства «Редакція газети «Зоря», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірною та її спростування (справа № 236/3818/17, суддя Саржевська І.В.),-

В С Т А Н О В И В:

28 грудня 2017 року ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Редакція газети «Зоря», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірною та її спростування, обґрунтовуючи його наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року на другій сторінці газети «Зоря» випуск № 94 (13007) у розділі «Дві точки зору» опублікована стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?», в якій автори ОСОБА_3 . (начальник Комунального підприємства «Служба єдиного замовника») і ОСОБА_4 (головний інженер цього підприємства), та в окремо опублікованої під нею колонці, автором якої є ОСОБА_5 (начальник відділу освіти Лиманської міської ради), стверджували про наявність фактів, які не підтверджені жодними доказами, та завдають шкоди честі, гідності та діловій репутації позивачу - ОСОБА_1, обраному депутатом Лиманської міської ради.

Автори статті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стверджували наступне:

1). «Школярів возити до учбових закладів треба постійно, але не на убитих автобусах ПП «Луч». Вісім переданих автобусів від ПП «Луч» потребували ремонту. Шість з них до Краматорська доїхали своїм ходом, один притягли, ще в один, щоб доїхав, постійно доливали в радіатор воду. За дрібний поточний ремонт (ходова частина та два лобових скла) відділ освіти заплатив більше 160 тис. грн.»

Позивач зазначив, що з таким твердженнями не можна погодитись, оскільки шкільні автобуси були повернуті відділу освіти 10 та 11 серпня 2017 року в кількості 8 одиниць, а договори на ремонт шкільних автобусів були укладені відділом освіти міської ради з Публічним акціонерним товариством «Краматорське автотранспортне підприємство 11410» пізніше, - 27 вересня 2017 року. Тобто, у вересні місяці дітей возили на справних шкільних автобусах, які були повернуті відділу освіти колишнім орендарем - Приватним підприємством «Луч», а ремонт автобусів був замовлений після їх експлуатації Комунальним підприємством «Лиманська служба єдиного замовника», яке користувалося автобусами, починаючи з 18 серпня 2017 року. Вартість робіт та оплата запчастин склала 150 693 грн. 50 коп. (82 660 грн. + 68 033 грн. 50 коп.).

2). «Перед кожним офіційним рейсом міського автобусного маршруту, його моторні хлопці на транспортних маршрутах з позначкою «5» на дві - три хвилини раніше графіка основного маршруту (до речі, на міському маршруті повинно діяти підприємство, котре виграло конкурсний відбір) вибігають на автобусну магістраль. Де ж ваша правда, шановний депутате, за яку ви вже собі груди пробили ?! До речі, більшість водіїв, краща більшість, позбавилась свого колишнього господаря і зараз працює у транспортному підприємстві К П «СЕЗ», де для них створені нормальні, людські умови праці, а не багнюка і сморід «Луча»».

Не погодившись з такими твердженнями, позивач вказав, що відповідно до витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і свідоцтва платника єдиного податку, він є фізичною особою - підприємцем та не має такого виду діяльності, як перевезення пасажирів. У нього відсутня і ліцензія на таке перевезення, та у своїй діяльності він не використовує найману працю. Згідно довідки Приватного підприємства «Луч», станом на 11 вересня 2017 року загальна кількість водіїв приватного підприємства складала 31 особу, а 28 листопада 2017 року - 28 осіб. Тобто, більшість водіїв з цього приватного підприємства не працює у транспортному підприємстві К П «СЕЗ», про що стверджують автори.

Автор окремої колонки у статті ОСОБА_5 стверджувала наступне:

1). «Протягом десятка років перевезенням учнів займалось ПП «Луч» ОСОБА_1, яке щорічно отримувало 2 000 000 грн., здійснюючи перевезення дітей».

З такими твердженнями автора позивач не погодився та вказав, що відповідно до договорів на перевезення учнів до місць навчання, раніше укладених між відділом освіти та приватним підприємством «Луч», не було жодного року, де щорічна оплата за послуги з перевезення перевищувала 1 100 000 грн. В якості прикладу він посилався на два договори про надання послуг з перевезення учнів (за 2014 і 2017 р.р.) та зазначив, що в судовому порядку приватне підприємство зверталось до Господарського суду про стягнення боргу з оплати послуг за перевезення з відділу освіти, про що є ухвалені рішення, інформація про які розміщена в Єдиному реєстрі судових рішень.

2). «Згідно договору оренди орендар ОСОБА_1 повинен був утримувати шкільні автобуси в належному стані, на що одержував кошти із місцевого бюджету. Але, на превеликий жаль, автобуси були повернуті в жахливому стані, це свідчить про те, що шкільні автобуси своєчасно не ремонтувались, та використовувались не тільки для перевезення школярів. Відділ освіти відповідає за безпеку учнів, тому виникла потреба в придбанні нових шкільних автобусів, так як повернуті ОСОБА_1 автобуси не придатні для перевезення школярів».

Не погоджуючись із твердженням автора, заявник зазначив, що відповідно до договорів оренди транспортних засобів (автобусів), орендарем шкільних автобусів було приватне підприємство «Луч», а не ОСОБА_1.

Відповідно до актів приймання-передачі (повернення) транспортних засобів, які особисто підписала ОСОБА_5, шкільні автобуси були повернуті приватним підприємством «Луч» в належному технічному стані, без зауважень. Той факт, що шкільні автобуси були в належному технічному стані, додатково підтверджується протоколами перевірки технічного стану транспортних засобів, які були дійсними до 31 серпня 2017 року.

3). «Недосвідченість» ОСОБА_1 вводить в оману жителів громади з приводу проведення тендеру на перевезення учнів ЗОШ № 5. Ці перевезення не планувались. Тому перевезення учнів ЗОШ № 5 здійснюється за рахунок додатково виділених коштів. У зв'язку з вищезазначеним, відкривається дуже цікава картина, а саме пан ОСОБА_1 брав гроші з міського бюджету. Завдяки яким повинен був здійснюватися поточний ремонт автобусів, але ці кошти ще «частково йшли на зменшення вартості проїзду у приміських маршрутах громади» та «Завдяки додатковому надходженню підприємство ПП «Луч» мало можливість перевозити пасажирів Лиманщини за нижчою вартістю до 20 %, ніж іногородні перевізники» (цитати із оголошення в міських газетах). Після цих дій розумною та раціональною поведінкою відділу освіти було не продовжувати відносини з таким «надійним» партнером, яким є ОСОБА_1. А його панічна поведінка пояснюється тільки тим, що після стількох років надходження до особистої кишені мільйонів міських грошей, ваших грошей, шановні лиманці, ОСОБА_1 зрозумів, що більше не зможе залишати в дурнях всю громаду та її жителів».

З такими твердженнями автора позивач також не погодився та вказав, що перевезення учнів ЗОШ № 5 були заплановані виконавчим комітетом Лиманської міської ради, про що свідчать рішення «Про тимчасову організацію навчально-виховного процесу для учнів 1-10 класів Лиманської загальноосвітньої школи I-III ступенів № 5 на базі Дробишевської загальноосвітньої школи I-III ступенів» від 29 серпня 2017 року та договір підряду № 2002/17 від 04 серпня 2017 року, предметом якого є розробка робочого проекту «Капітальний ремонт з використанням заходів термомодернізації будівлі ЗОШ I-III ступенів № 5 у м. Красний Лиман».

Ствердження автора статті про те, що ОСОБА_1 брав гроші з міського бюджету, не відповідає дійсності, оскільки він ніколи не був контрагентом відділу освіти, не є органом управління приватного підприємства «Луч», та не розпоряджався прибутком цього підприємства.

Відповідачами у справі позивач вважав редакцію газети та авторів статті, які поширили недостовірну інформацію.

Посилаючись на ст.ст. 21, 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу ) в Україні» та, вважаючи, що докази достовірності інформації відсутні, позивач просив:

- визнати зміст статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?» такою, що не відповідає дійсності (є недостовірною);

- зобов'язати відповідача - Комунальне підприємство «Редакція газети «Зоря» надрукувати спростування недостовірної інформації, яка була поширена ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а саме, статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?»;

- стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

(т. 1 а.с. 3 -7, 61 - 66)

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 20 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, до Комунального підприємства «Редакція газети «Зоря», ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання інформації недостовірною та її спростування, відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився позивач ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів скарги позивач зазначив, що суд помилково зробив висновок про те, що поширена у статті інформація під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?» складається з оціночних суджень авторів. Такого висновку суд дійшов, посилаючись на пояснення авторів. Суд не досліджував зміст опублікованої статті, якою поширена недостовірна інформація та проігнорував той факт, що редакція опублікувала статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?» без наявності доказів достовірності інформації, всупереч вимог ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». Вказаною нормою передбачено обов'язок засобу масової інформації опублікувати спростування інформації у найближчому випуску друкованого засобу масової інформації на вимогу заявника, коли відсутні докази того, що опубліковані нею відомості відповідають дійсності. Суд, на порушення вимог ст. 265 ЦПК України, проігнорував аргументи позивача та не надав у рішенні належної оцінки письмовим доказам, які спростовують недостовірну інформацію.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач у позовній заяві не зазначив, яку конкретну інформацію він просив спростувати. Позивач вказав, що статтею відносно нього поширена недостовірна інформація, а тому він звернувся до першого відповідача (редакції газети) з проханням спростувати інформацію, якщо не має доказів її достовірності. Останній визнав, що окрім матеріалів, ніяких доказів він не має.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги підтримали у повному обсязі, просили скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Керівник Комунального підприємства «Редакція газети «Зоря» - головний редактор газети ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду надіслав до апеляційного суду клопотання про розгляд справи без участі представника редакції КП «Редакція газети «Зоря» (т.2 а.с. 85, 86).

У відзиві на позов останній зазначив, що в місцевій газети опубліковано депутатське звернення ОСОБА_1 у вигляді статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3». На вказану статтю депутата надана відповідь у вигляді статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?» авторів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , та окремою колонкою автора ОСОБА_5

З метою уникнення спростувань та інших судових питань, в кінці розділу «Дві точки зору», у примітці від редакції надрукована примітка: «Автори відповідають за точність наведених в їх матеріалах фактів. Думки авторів не «обов'язково» співпадають з точкою зору редакції».

В наступному, після звернення до редакції газети представника позивача, йому порекомендували звернутися до авторів статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?» для підтвердження чи спростування недостовірної інформації. Також йому було повідомлено, що у запиті не зазначено, що саме у статті не відповідає дійсності або принижує честь та гідність громадянина.

Окрім цього, у відзиві зазначено, що автор статті «ІНФОРМАЦІЯ_3» є депутатом Лиманської міської ради, публічною особою, у зв'язку з чим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Автори ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також ОСОБА_5, згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, в опублікованій статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?», скористались правом на відповідь на статтю депутата ОСОБА_1, оскільки про них йдеться мова у статті депутата.

Вважає, що дана інформація відповідачів містить оціночні судження та не є тією інформацією, яка порочить честь та гідність позивача, оскільки він, як публічна особа, з делегованими повноваженнями в сфері місцевого самоврядування, отримав відповідь відносно викладених ним певних обставин.

Вважає, що позивач не надав доказів того, що уся поширена інформація у викладеному тексті газети порушує його особисті немайнові права чи інтереси, або вказує на недовіру виборців (т.1 а.с. 82-89).

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не прибули, але про час та місце розгляду справи повідомлені судовими повістками.

Відповідач ОСОБА_4 у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального і процесуального права, та ґрунтується на повному та неупередженому дослідженні доказів по справі. Зазначив, що позивач є засновником Приватного підприємства «Луч», про яке йшла мова у публікації, та він організував його діяльність. Позивач не вказав, які саме факти, що викладені в публікації, мають бути спростовані. На думку відповідача, апелянт не вказав жодної норми права, що порушив суд, приймаючи рішення (т.1 а.с. 61-62).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, і не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, що неоспорені сторонами.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року на другій сторінці газети «Зоря» розміщена стаття під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_3", автором якої є депутат Лиманської міської ради ОСОБА_1,» у розділі «Дві точки зору» цієї ж газети опублікована стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?», авторами якої зазначені: ОСОБА_3 (начальник Комунального підприємства «Служба єдиного замовника») та ОСОБА_4 (головний інженер цього ж підприємства). Окремо під цією статтею викладена колонка з текстом публікації, автором якої є ОСОБА_5 (начальник відділу освіти Лиманської міської ради).

Наприкінці розділу надрукована примітка від редакції: «P.S. Автори відповідають за точність наведених в їх матеріалах фактів. Думки авторів не обов'язково співпадають з точкою зору редакції» (т. 1а.с. 68).

27 грудня 2017 року головний редактор Комунального підприємства «Редакція газети «Зоря» ОСОБА_7 листом за вих. № 33, на виконання запиту адвоката ОСОБА_2 від 19 грудня 2017 року за вих. № 7, запропонував ОСОБА_3 (начальнику транспортного підрозділу Комунального підприємства «Лиманська СЄЗ»), ОСОБА_4 (головному інженеру транспортного підрозділу цього ж підприємства) та ОСОБА_5 (керівнику відділу освіти Лиманської міської ради) надати документацію, яка підтверджує достовірність інформації, що викладена у статті: «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?» (т. 1 а.с.122).

28 грудня 2017 року ОСОБА_3 листом за вих. № 843 повідомив головного редактора Комунального підприємства «Редакція газети «Зоря» про те, що ні в листі, ні в адвокатському запиті не зазначено про те, яку саме недостовірну інформацію поширено у статті, відносно якої необхідно надати докази її достовірності (т. 1 а.с.125).

02 січня 2018 року головний редактор К П «Редакція газети «Зоря» ОСОБА_7 запропонував адвокату безпосередньо звернутися до авторів статті з запитом про надання доказів достовірності інформації, що викладена ними у статті. Адвокатові запропоновано надати обґрунтоване спростування даної статті для його розгляду на засіданні редакційної колегії. У разі підтвердження недостовірності інформації, редакція пообіцяла розглянути питання щодо її спростування (т. 1 а.с.126-127).

Судом також встановлено, що 15 листопада 2017 року позивач ОСОБА_1 обраний депутатом Лиманської міської ради, тобто обіймає посаду громадського діяча (т. 1 а.с. 237).

Проаналізувавши встановлені обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення заявленого позову відсутні.

При цьому суд зазначив, що позивач, у відповідності з вимогами підпунктів «а»,«б» пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року № 1, не довів усього юридичного складу правопорушення, а саме: оспорюванні висловлювання хоч і стосуються позивача, але в контексті висловлювань авторів по відношенню до позивача не порушують його особисті немайнові права як громадянина та не завдають шкоди відповідним особистим його немайновим правам, чи перешкоджають повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, а відтак, спростуванню в розумінні вимог ст.ст. 277, 278 ЦК України не підлягають.

Окрім цього, суд посилався на те, що оскільки позивач обіймає посаду громадського діяча - депутата Лиманської міської ради (т. 1 а.с. 237), внаслідок чого він є публічною особою, то він підлягає ретельному громадському контролю і потенційно може зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу виконання ним своїх функцій.

При цьому суд зазначив, що вимога позивача в позовній заяві має узагальнюючий характер про визнання всієї статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?» такою, що не відповідає дійсності. Зміст статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?», є статтею - відповіддю на статтю - запит депутата місцевої ради ОСОБА_1 та правом на відповідь скористались автори статті.

Газетою лише дослівно відтворено власні оціночні судження авторів статті стосовно оцінки діяльності Приватного підприємства «Луч» і його засновника ОСОБА_1 (т.1 а.с.148-155).

Авторами статті використані мовні засоби, зокрема висловлювання: «написаних «шедеврах», «убиті автобуси», «як він і казав таксистам Лимандонії», «обурення» ОСОБА_1 за недоотримані «ІНФОРМАЦІЯ_1», «залишити в дурнях всю громаду та її мешканців», а також сама назва статті свідчить про використання мовного засобу, як сатири.

Апеляційний суд вважає, що такі висновки суду першої інстанції є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами з приводу, дав їм належну правову оцінку і обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову.

Такий висновок суду відповідає вимогам закону та ґрунтується на фактичних обставинах справи.

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, ч. 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Згідно ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (далі - Постанова Пленуму ВСУ № 1), при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

Пунктом 19 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 роз'яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, а тому має бути доведена, чи оціночним судженням, яке не підлягає доведенню і спростуванню.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Відповідно до положень ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII (далі - Закон № 2657-XII), ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з частиною 2 цієї ж статті Закону № 2657-XII, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думка принижують її гідність,честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надави їм оцінку.

З результатів правового аналізу зазначених положень законодавства вбачається, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З тексту газети «Зоря» за ІНФОРМАЦІЯ_2 року вбачається, що на 2 сторінці газети опублікована стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?», авторами якої зазначені: ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та автором окремої колонки - ОСОБА_5, що розміщена у розділі «Дві точки зору». Там же розміщена стаття автора депутата Лиманської міської ради ОСОБА_1 під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Окремо під цією статтею опублікована примітка редакції газети, в якій зазначено, що автори відповідають за точність наведених в їх матеріалах фактів, думки авторів не обов'язково співпадають з точкою зору редакції (т.1 а.с. 68).

З пояснення сторін судом встановлено що, автори статті ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у статті «ІНФОРМАЦІЯ_1» вже не потраплять у діряві гаманці «Луча» та ОСОБА_1?» надали відповідь на запит депутата місцевої ради ОСОБА_1, що був викладений в його статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_3».

З дослідженого судом тексту авторів статті ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, пояснень відповідачів встановлено, що в статті авторів відтворено їх власні оціночні судження, стосовно оцінки діяльності Приватного підприємства «Луч» та його засновника ОСОБА_1, який є позивачем у справі.

Окрім цього, авторами статті використані мовні засоби, зокрема висловлювання: «написаних «шедеврах», «убиті автобуси», «як він і казав таксистам Лимандонії», «обурення» ОСОБА_1 за недоотримані «ІНФОРМАЦІЯ_1», «залишити в дурнях всю громаду та її мешканців», а також сама назва статті свідчить про використання мовного засобу, як сатири.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд також виходив з того, що ОСОБА_1 є депутатом Лиманської міської ради - публічною особою, та правильно зазначив, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків, і повинні це усвідомлювати.

Це у повній мірі відповідає роз'ясненням, що наведені у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27лютого 2009 року № 1, відповідно до якого при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх чести , гідності чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положеннями Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі, хто відіграє певну роль у суспільному житті ( у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфері, спорті чи будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків, і повинні це усвідомлювати.

В даному випадку, всупереч тверджень апелянта, в діях відповідачів має місце реалізація свого конституційного права на вираження своїх поглядів, стосовно статті - запиту депутата, а не намір поширити недостовірну інформацію з метою приниження ділової репутації позивача, що містять в собі критику та власну оцінку фактів, які мали місце, і категоричність цих висловлювань зумовлена певними обставинами, а тому в діях відповідачів не вбачається порушень немайнових прав позивача.

Право висловлювати судження, оцінку, думку закріплено у ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97, є складовою частиною національного законодавства (ст. 9 Конституції України), та гарантовано ст. 34 Конституції України.

Окрім цього, відповідно до ст. 30 ЗУ «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Всупереч тверджень апелянта, згідно положень п. 3 ст. 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» від 16 листопада 1992 року № 2782-XII, редакція , журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, якщо є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб'єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб.

Газетою в даному випадку дослівно відтворено власні оціночні судження авторів статті стосовно оцінки діяльності Приватного підприємства «Луч» і його засновника ОСОБА_1, в колонці «Дві точки зору» з приміткою вкінці «Автори відповідають за точність в їх матеріалах фактів. Думки авторів не обов'язково співпадають з точкою зору авторів».

При цьому суд правильно зазначив, що не підлягають задоволенню вимоги позивача, заявлені про спростування всієї статті, як недостовірної, яка є відповіддю авторів на запит депутата, з викладенням власних поглядів і міркувань авторів статті на певні факти в діяльності позивача, яка ними викладена як особиста точка зору на статтю - запит депутата, та не має мети принизити честь та гідність позивача.

Доводи позивача про те, що суд неналежно оцінив докази позивача, апеляційний суд відхиляє, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку доказам, наданим сторонами та правові в висновки виклав у рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду рішення суду.

Оскільки рішення суду відповідає нормам матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 20 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: