АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи № 756/13997/15

Апеляційне провадження 22-ц/796/5217/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача: Махлай Л.Д.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Борисенко Д.В.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року, ухвалене під головуванням судді Шумейко О.І., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

у/н справи № 756/13997/15 № а/п 22-ц/796/5217/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Шумейко О.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом доОСОБА_2, в якому, з урахуванням неодноразових уточнень, просив визнати його особистою власністю квартиру АДРЕСА_3 та мотоцикл Honda, реєстраційний номер НОМЕР_1; визнати спільною сумісною власністю подружжя: квартиру АДРЕСА_1; нерухомість (квартиру та комору) в Іспанії, м. Марбелья; автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2; автомобіль Hyundai Santa Fe, реєстраційний номер НОМЕР_3, вартістю 737 067, 57 грн; автомобіль Toyota Highlander, реєстраційний номер НОМЕР_6, вартістю 746 597, 09 грн; провести поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя наступним чином: визнати за ним право власності на нерухомість (квартиру та комору) в Іспанії, м. Марбелья; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 та автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2. Стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію в рахунок різниці вартості майна в розмірі 862 169, 58 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що з 16.06.2007 року до 10.05.2015 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу сторони набули у власність рухоме та нерухоме майно, проте згоди між ними щодо поділу майна не досягнуто.

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому, з урахуванням неодноразових уточнень, просила визнати спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2. У порядку поділу майна просила виділити їй в натурі квартиру АДРЕСА_1, автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2, та визнати за нею право власності на 46/100 частки квартири АДРЕСА_3. У порядку поділу майна за ОСОБА_1 визнати право власності на 54/100 частки квартири АДРЕСА_3.

В обгрунтування позову зазначала, що за час спільного проживання подружжя придбало на праві спільної сумісної власності наступне майно: квартиру АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1; автомобіль Hyundai Santa Fe, реєстраційний номер НОМЕР_5; автомобіль Toyota Highlander, реєстраційний номер НОМЕР_6; автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2; грошові кошти у сумі 168 546 доларів США та 70 380,89 євро, що станом на квітень 2015 року перебували на банківському рахунку № НОМЕР_7, відкритому в «Baltic International Bank» на ім'я ОСОБА_1. Під час розгляду даної справи ОСОБА_1 без її згоди здійснив відчуження автомобіля Toyota Highlander, а вона без його згоди здійснила відчуження автомобіля Hyundai Santa Fe. Крім того, після квітня 2015 року позивач використав всі грошові кошти, що знаходилися на банківському рахунку, на свій розсуд проти її волі та не в інтересах сім'ї і не на потреби сім'ї.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2017 року позови задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2. Проведено поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступним чином: визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3; визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3; визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1: визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_2 право спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2; визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 764, 76 грн грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Hyundai Santa FE та автомобіль Toyota Hihglander. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів, які знаходились станом на 17.03.2015 року на мультивалютному розрахунковому рахунку № НОМЕР_7, відкритому в «Baltic International Bank» (юридична адреса: вул. Калею 43, Рига, LV-1050, Латвія) на ім'я ОСОБА_1, у розмірі 84 273 долари США та у розмірі 35 190, 44 євро. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Вважає, що суд не вирішив спір між подружжям, а створив нові суперечки між ними. Суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не просила суд визнавати спільним сумісним майном подружжя грошові кошти, які в січні 2015 року надійшли на відкритий на ім'я ОСОБА_1 рахунок у Латвії та не просила суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь 1/2 частину цих коштів як компенсацію своєї частки у праві власності. Вважає, що квартира АДРЕСА_3 була безпідставно визнана спільною сумісною власністю подружжя та включена до загальної маси майна, яке підлягає поділу, оскільки ця квартира була придбана ним особисто за кошти, отримані в позику від ОСОБА_6 Суд помилково ототожнив джерело набуття та повернення коштів та вказав, що кошти повернуті із спільних сумісних коштів подружжя. Судом не було включено у спільну сумісну власність подружжя за українським законодавством нерухомість (квартира та комора) в Іспанії, м. Марбелья. Він не просив позбавити відповідачку частки у спільній власності на цю нерухомість, а просив поділити її відповідно до положень СК України та врахувати, що колишня дружина не приймає участі у погашенні кредиту, за який було придбано цю нерухомість. З квітня 2015 року він погашає кредит лише із власних коштів. Судом неправильно проведено поділ автомобіля BMWХ5, реєстраційний номер НОМЕР_2, оскільки зазначеним автомобілем користується виключно відповідачка, а він надав згоду на отримання компенсації за його частку у цьому автомобілі. Суд безпідставно визнав грошові кошти, які знаходились на мультивалютному розрахунковому рахунку № НОМЕР_7, відкритому в «Baltic International Bank» (Латвія) на ім'я ОСОБА_1 спільною власністю подружжя, оскільки ці кошти перераховані йому за трудовим контрактом та не мають українського походження і на території України ніколи не перебували. Контракт укладено 19.04.2011 року з британською компанією «Укренерджи Коул Лімітед», а тому спір, який виник стосовно цих коштів, повинен вирішуватись виключно за законодавством Великобританії та у судах Великобританії.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27.06.2017 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16.02.2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 25.04.2018 рокуухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27.06.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 визнали апеляційну скаргу частково та просили поділити майно у межах позовних вимог, заявлених ОСОБА_2.

Представник ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи посилаючись на те, що ОСОБА_1 перебуває у відрядженні, а його представники - у відпустках, а також зазначила про те, що для підготовки пояснень їй необхідно часу більше ніж 3 робочих дні.

Оскільки до клопотання будь - яких доказів перебування ОСОБА_1 у відрядженні за межами м. Києва, а всіх його трьох представників ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 - у відпустках не надано, колегія суддів вважає такі причини неявки до суду неповажними. Враховуючи, що апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1, даний розгляд справи у апеляційній інстанції відбувається повторно, сторони повідомлені про день та час розгляду справи 07.06.2018 року, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи за правилами ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 8 п. 1 розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року, ч. 6 ст. 147 та абз. 3 п. 3 розділу ХII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII Апеляційний суд м. Києва діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Київського апеляційного суду в апеляційному окрузі.

Судом першої інстанції встановлено, що з 16.06.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 10.05.2016 року шлюб між сторони розірвано. Цим же рішенням встановлено, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та ведення спільного господарства з квітня 2015 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами набуто наступне майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя: квартиру АДРЕСА_3; квартиру АДРЕСА_1; автомобіль BMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2, квартиру та комору в Іспанії, м. Марбелья; 168 546 доларів США та 70 380, 89 євро, які знаходилися на мультивалютному розрахунковому рахунку № НОМЕР_7, відкритому в «Baltic International Bank» (Латвійська Республіка).

Квартира АДРЕСА_3 придбана на підставі договору купівлі - продажу, укладеному 27.08.2011 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 за 750 000 грн. Відповідно до пункту 17 цього договору ОСОБА_2 як дружина покупця надала згоду на укладення цього договору. Справжність підпису на заяві про надання згоди на придбання цієї квартири засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О.В. Під час вчинення цього договору ОСОБА_1 не повідомив дружину про придбання квартири в особисту власність, не надав доказів, що на придбання цієї квартири він витратив кошти, отримані в позику від ОСОБА_6 та звертаючись до суду з позовом про поділ майна спочатку сам вказував, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Квартира АДРЕСА_1 придбана на підставі договору купівлі - продажу, укладеному 07.03.2014 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_2 за 2 400 000 грн. Вказаний договір укладено за згодою чоловіка покупця - ОСОБА_1 на купівлю квартири, викладеною у вигляді заяви, 07.03.2014 року справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14

Автомобіль марки ВМV, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_4, 2014 року відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу придбаний на ім`я ОСОБА_2 13.05.2014 року.

Сторони не досягли згоди щодо вартості квартири АДРЕСА_3 та автомобіля марки ВМV, модель Х5, реєстраційний номер НОМЕР_4 та не скористалися своїм правом щодо призначення судової товарознавчої експертизи для визначення вартості цього майна на час поділу.

20.02.2015 року між ОСОБА_19 та ОСОБА_1, ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за 350 000 євро придбали у спільну власність в рівних частинах квартиру АДРЕСА_4.

На виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року про звернення до Міністерства юстиції Латвійської Республіки із судовим дорученням про надання правової допомоги від «Baltic International Bank» через Міністерство юстиції України надійшла виписка з мультивалютного банківського рахунку, відкритого на ім'я ОСОБА_1, за період з 11.11.2014 року по 05.02.2016 року, відповідно до якої на вказаному мультивалютному банківському рахунку станом на 17.03.2015 року знаходилися грошові кошти у сумі 168 546 доларів США та 70 380,89 євро.

Сторонами не заперечувалося, що вони без згоди другого з подружжя відчужили автомобіль Hyundai Santa Fe, реєстраційний номер НОМЕР_3 та автомобіль Toyota Highlander, реєстраційний номер НОМЕР_6, вартістю 746 597, 09 грн.

Відповідно до звітів про визначення ринкової вартості транспортних засобів ринкова вартість автомобіля Hyundai Santa Fe, реєстраційний номер НОМЕР_3 складає 737 067, 57 грн, а автомобіля Toyota Highlander, реєстраційний номер НОМЕР_6 - 746 597, 09 грн.

Мотоцикл Honda, реєстраційний номер НОМЕР_1 придбаний ОСОБА_1 після припинення ведення спільного господарства з ОСОБА_2 за особисті кошти.

Задовольняючи частково первісні та зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами укладеного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_2, як дружина ОСОБА_1, надала свою згоду на придбання об'єкту нерухомого майна. Під час вчинення зазначеного правочину ОСОБА_1 не повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності. Належних та допустимих доказів того, що для купівлі вказаної квартири ОСОБА_1 були витрачені позичені у ОСОБА_6 грошові кошти, ОСОБА_1 не надано. Крім того, виконання зобов'язання щодо повернення грошових коштів здійснювалося останнім за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування у зареєстрованому шлюбі, інших джерел доходів, які давали можливість набути майно або грошові кошти у особисту приватну власність та за рахунок яких виконати боргові зобов'язання, позивачем не наведено. Придбання квартири, розташованої на вул. Пушкінській у м. Києві, та автомобіля BMW Х5 у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі сторонами не оспорювалося. Дві квартири та автомобіль, які є предметом поділу, є неподільними речами. Під час розгляду справи судом не встановлено можливості за нормами чинного законодавства України та з урахуванням позовних вимог сторін поділити вказане майно в натурі, відтак суд дійшов висновку про залишення у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартир, розташованих на просп. Героїв Сталінграда та вул. Пушкінській у м. Києві, й автомобіля BMW Х5, з визначенням ідеальних часток сторін у цьому майні. Крім того, на час припинення ведення спільного господарства станом на квітень 2015 року на мультивалютному рахунку, відкритому на ім'я ОСОБА_1 в «Baltic International Bank», були наявні грошові кошти у сумі 168 546 доларів США та 70 380, 89 євро. Надходження грошових коштів на банківський рахунок ОСОБА_1 відбулося під час ведення спільного господарства подружжям, а тому такі грошові кошти є спільним майном подружжя та підлягають поділу. Вказаний рахунок був закритий 05.02.2016 року. ОСОБА_1 розпорядився вказаними грошовими коштами без згоди своєї дружини ОСОБА_2 Автомобіль Hyundai Santa Fe був відчужений ОСОБА_2, а автомобіль Toyota Hihglander - ОСОБА_1 Загальний розмір грошових коштів, отриманих подружжям внаслідок продажу автомобілів становив 1 483 664, 66 грн, частка кожного з них - 741 832, 33 грн. Відтак, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 4 764, 76 грн в якості грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль Hyundai Santa Fe та автомобіль Toyota Hihglander.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Вищезазначені висновки суду першої інстанції перевірялися в апеляційному порядку та визнані правильними. Незважаючи на те, що ухвала Апеляційного суду м. Києва від 27.06.2017 року скасована у повному обсязі, а справу передано на новий апеляційний розгляд, у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року не йдеться про те, що такі висновки є неправильними чи про те, що судом допущена неповнота чи порушення норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору щодо поділу вищезазначеного майна. Оскільки ОСОБА_1 у касаційній скарзі оскаржував рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і в частині вирішення спору про поділ квартири АДРЕСА_3, автомобіля ВМV, модель Х5, р.н. НОМЕР_4, 2014 року, грошових коштів, що знаходилися у «Baltic International Bank» на мультивалютному банківському рахунку та висновків про неправильність вирішення спору в цій частині суд касаційної інстанції не зробив, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні.

Що стосується вирішення питання про поділ квартири АДРЕСА_4, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Виходячи з приписів зазначених норм, якщо майно набуте у шлюбі, то право спільної сумісної власності подружжя презюмується. Той з подружжя, який вважає, що набуте у шлюбі майно є його особистою власністю або це майно має інший правовий статус, ніж статус спільного сумісного майна подружжя має довести ці обставини належними та допустимими доказами.

За матеріалами справи встановлено, що квартира АДРЕСА_4 придбана у період перебування сторін у шлюбі. Дана обставина сторонами не заперечується.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 20.02.2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 купили цю квартиру з невід`ємною прибудовою до неї у рівних частках, відповідно до їхнього подружнього режиму володіння майном.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на всю квартиру АДРЕСА_4 суд першої інстанції виходив з того, що зазначене майно є спільною власністю сторін та сторони визначили частки у цьому майні по 1/2 кожного ще на час набуття цього майна у власність.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Так, право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_4 презюмується. Разом з тим, законодавством не заборонено укладати договори купівлі - продажу та придбавати майно на ім`я одного з подружжя або на ім`я обох з подружжя без визначення часток у такому майні або з визначенням таких часток.

Сторони визначили такі частки на час укладення договору купівлі - продажу по 1/2 частині кожному, тобто такі частки є рівними. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (ст. 70 СК України).

Якщо виходити з того, що 1/2 частина цієї квартири, яка належить ОСОБА_1 є спільним сумісним майном подружжя, то частка ОСОБА_2 у цьому майні складає 1/4 частину. Так само, якщо 1/2 частина цієї квартири, яка належить ОСОБА_2 є спільним сумісним майном подружжя, то частка ОСОБА_1 у цьому майні складає 1/4 частину. В результаті поділу такого майна, тобто при переході майна із спільної сумісної власності подружжя в спільну сумісну власність частки кожного з подружжя будуть складати по 1/2. Оскільки у договорі купівлі - продажу зазначено саме такі частки, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність правових підстав для ухвалення судового рішення про визначення ідеальних часток подружжя у цьому майні. Зазначене нерухоме майно є неподільним та сторони не надали будь - яких доказів про можливість поділу такого майна в натурі із збереженням їх часток у такому майні та не заявляли таких позовних вимог.

Тобто після припинення шлюбу таке майно набуло статусу спільного сумісного майна із визначенням часток кожної із сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до положень ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно ж до ст. 11 ЦПК України, в редакції чинній на час вирішення справи судом першої інстанції суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1 просив поділити квартиру АДРЕСА_4 за нормами СК України як спільне майно подружжя, визнавши лише за ним право власності на це майно. Вимог про припинення права власності ОСОБА_2 на частку у спільному майні не заявляв та такі вимоги не були предметом розгляду у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що зазначена квартира була придбана за кредитні кошти та саме він сплачує банківську іпотечну позику не спростовують висновків суду про відсутність правових підстав для визнання лише за ОСОБА_1 права власності на цю квартиру.

Так, ціна квартири із її складовими згідно з договором купівлі - продажу становить 350 000 євро. Відповідно до персонального інформаційного листа сума кредиту 210 000 євро. ОСОБА_2 надала пояснення про те, що спірна квартира була придбана частково за кошти, які були у подружжя, а частково за кредитні кошти. Погашення кредиту відбувалося з рахунку, який був відкритий на ім`я ОСОБА_1 у період шлюбу та кошти, які знаходилися на цьому рахунку були спільними сумісними коштами подружжя.

Доводи ОСОБА_1 про те, що він сплачує банківську іпотечну позику із особистих коштів доказами не підтверджені. Так само не надано будь - яких доказів про те, що частина коштів, які були сплачені за це майно у період шлюбу (не кредитні) були особистою приватною власністю ОСОБА_1.

Відтак підстави для визнання за ОСОБА_1 права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_4 за наданими сторонами доказами та виходячи із заявлених позовних вимог відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Відповідно до ст. 61 цього Закону подружжя може обрати для регулювання майнових наслідків шлюбу право особистого закону одного з подружжя або право держави, у якій один з них має звичайне місце перебування, або, стосовно до нерухомого майна, право держави, у якій це майно знаходиться. Право, вибране згідно з частиною першою цієї статті, припиняє застосовуватися або змінюється за згодою сторін у разі зміни особистого закону або звичайного місця перебування того з подружжя, до особистого закону або звичайного місця перебування якого було прив'язане обране право. Нове право застосовується до правових відносин з моменту укладення шлюбу, якщо інше письмово не встановлено подружжям. У разі відсутності вибору права подружжям майнові наслідки шлюбу визначаються правом, яке застосовується до правових наслідків шлюбу.

ОСОБА_1 до вимог про визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_4 в порядку поділу майна подружжя просив застосувати право закону обох сторін, тобто законодавство України. ОСОБА_2 будь - яких заперечень щодо застосування до спірних правовідносин законодавства України не висловлювала, а відтак, враховуючи, що зареєстроване місце проживання обох сторін знаходиться в Україні, суд першої інстанції правильно виходив з того, що і до майна, яке має іноземний елемент застосовуються норми чинного українського законодавства.

Колегією суддів відхилено клопотання ОСОБА_2 та її представника про призначення судової товарознавчої експертизи з метою визначення вартості АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_3, а також автотоварознавчої експертизи для визначення вартості автомобіля марки ВМV, модель Х5, р.н. НОМЕР_4, 2014 року, оскільки як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції було роз`яснено сторонам їх право на визначення вартості спірного майна шляхом призначення судової експертизи, проте сторони, у тому числі і ОСОБА_2 від проведення такої експертизи відмовилися.

Відповідно ж до положень ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від його волі. Таких причин не встановлено.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Оскільки до закінчення розгляду справи у апеляційному порядку рішення суду першої інстанції є таким, що не набрало законної сили, а після завершення апеляційного провадження рішення суду набирає законної сили з дня прийняття постанови апеляційним судом, клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 про зупинення виконання рішення не ґрунтується на вимогах законодавства. Ч. 4 ст. 359 ЦПК України вказує на те, що якщо апеляційна скарга подана з пропуском строку, суд у випадку поновлення строку на апеляційне оскарження зупиняє дію оскаржуваного рішення (а не зупиняє виконання рішення, як про те вказано у клопотанні) в ухвалі про відкриття апеляційного провадження. Апеляційне провадження у даній справі відкрито ухвалою від 22.03.2017 року. Законом не передбачено повторного вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня проголошення постанови до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови виготовлений 12.06.2018 року.

Головуючий

Судді