___________________________________________________________________________________________________________________ Справа № 520/2101/17
Провадження № 2/520/2146/18
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді Калініченко Л.В.
при секретарі Єгоровій Н.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою
про витребування майна з чужого незаконного володіння
та визнання права власності в порядку спадкування за законом,
Позивач - ОСОБА_1 21 лютого 2017 року звернулася до Київського районного суду міста ОСОБА_4 з позовом, який під час розгляду справи уточнювала та згідно з останньою редакцією позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на спадкове майна за законом, позивач просить суд:
- витребувати від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 квартиру №13, загальною площею 34,7 кв.м., в будинку №3 по вулиці Космонавтів в місті Одесі, яка складається з: однієї житлової кімнати, площею 17,2 кв.м., кухні, площею 6,2 кв.м., вбиральні (сполученої), площею 2,7 кв.м., коридору, площею 3,1 кв.м.; 1,7 кв.м., балкону, площею 3,8 кв.м.;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири №13, загальною площею 34,7 кв.м., в будинку №3 по вулиці Космонавтів в місті Одесі, яка складається з: однієї житлової кімнати, площею 17,2 кв.м., кухні, площею 6,2 кв.м., вбиральні (сполученої), площею 2,7 кв.м., коридору, площею 3,1 кв.м.; 1,7 кв.м., балкону, площею 3,8 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 10 лютого 2005 року;
- встановити спосіб виконання рішення суду, зазначивши що рішення суду є підставою для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, реєстрації права власності Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, на квартиру №13, загальною площею 34,7 кв.м., в будинку №3 по вулиці Космонавтів в місті Одесі, яка складається з: однієї житлової кімнати, площею 17,2 кв.м., кухні, площею 6,2 кв.м., вбиральні (сполученої), площею 2,7 кв.м., коридору, площею 3,1 кв.м.; 1,7 кв.м., балкону, площею 3,8 кв.м., за ОСОБА_1.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що 06 вересня 1996 року, вона разом із чоловіком ОСОБА_5, який помер 10 лютого 2005 року, придбали на товарній біржі «Центральна Одеська біржа» за договором купівлі-продажу №1351 від 06 червня 1996 року, однокімнатну квартиру за №13 в будинку №3 по вул. Космонавтів в м. Одесі.
У зазначеній квартирі вони проживали з 1996 року по 2001 рік.
У 2001 році невідомі їм люди відібрали їхню квартиру шахрайським шляхом та виселили їх з квартири.
Як стверджує позивачка, завдяки небайдужим людям та правоохоронним органам їм вдалося повернути квартиру. Однак за цей час, вказана квартира була пять разів перевідчужена та права влансості переоформлено на третіх осіб.
У 2011 році за допомогою прокуротури Київського району м. Одеси, Київським районним судом міста ОСОБА_4 було ухвалено рішення, яким визнано недійсними пять правочинів - договорів купівлі-продажу квартири, виселено з квартири недобросовісних власників, та вселено позивачку до квартири.
У 2005 році помер чоловік позивачки ОСОБА_5. Після усіх судових тяганин позивачка звернулася до нотаріальної контори за вступом у спадщину на частину квартири, яка належала її покійному чоловікові.
Однак, державним нотаріусом була винесла постанова від 30.12.2016 року про відмову у вчинені нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом оскільки відсутні правоустановчі документи на частину квартири, яка належала її покійному чоловіку. Оригіналів правоустановчих документів на квартиру у позивачки немає, так як документи були викрадені.
Також позивачка зазначила у позові, що згідно даних наданих на офіційний запит Третьої Одеської державної нотаріальної контори від КП «БТІ» ОМР, остання реєстрація права власності на квартиру №13 зареєстрована за ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2001 року.
09 серпня 2006 року ОСОБА_6 помер, що підтверджується актовим записом про смерть №7302 від 10.08.2006 року. Для вступу у спадок до нотаріальної контори звернулись його доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_7, які є спадкоємцями та правонаступниками після смерті ОСОБА_6 Державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу, однак свідоцтво про право на спадщину за законом спадкоємцям не видано.
На підставі вищевикладеного, позивачка як власниця своєї ? частки квартири так і спадкоємиця до ? частки квартири її чоловіка ОСОБА_5, померлого 10.02.2005 року, вимушена звернутись до суду з відповідними позовними вимогами, оскільки позбавлена можливості прийняти спадщину після смерті свого чоловіка та розпоряджатися своєю власністю, у звязку з відсутністю оригінали правовстановлюючого документу.
Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.
Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 02 березня 2017 року, після усунення позивачкою недоліків поданої заяви у відповідності до ухвали Київського районного суду міста ОСОБА_4 від 22 лютого 2017 року, відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.
26 травня 2017 року позивач ОСОБА_1 наддала до суду уточнену позовну заяву до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на спадкове майна за законом.
Судом у попередньому судовому засіданні 26 травня 2017 року було прийнято до розгляду вказану позвону заяву.
26 травня 2017 року Київським районним судом міста ОСОБА_4 постановлено ухвалу суду, якою цивільну справу за позовом ОСОБА_1 призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
З метою перевірки зареєстрованого місця мешкання відповідача ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, судом було надано відповідний запит до відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області.
07.06.2017 року до суду надійшла довідка з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області, з якої вбачається, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, знята з обліку 06.03.2015 року, у звязку зі смертю актовий запис №964.
Надалі під час розгляду справи, судом було встановлено, що Ренійською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №196/15 до майна належного ОСОБА_7, померлої 22.01.2015 року.
З витребуваної, ухвалою суду від 19 вересня 2017 року, належним чином завіреної копії спадкової справи №196/15 до майна належного ОСОБА_7, померлої 22.01.2015 року, вбачається, що справа заведена на підставі заяви спадкоємця ОСОБА_3.
У звязку з чим, 06 лютого 2018 року Київським районним судом міста ОСОБА_4 за клопотанням представника позивача було замінено відповідача ОСОБА_7, померлу 22 січня 2015 року, на її правонаступника ОСОБА_3.
У судове засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8 не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак 18.05.2018 року представник позивача ОСОБА_9 ОСОБА_8 надав до канцелярії суду заяву про розгляд справи за його відсутності за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, не заперечував проти заочного розгляду справи, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити.
Відповідачі ОСОБА_2, та ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Від відповідача ОСОБА_2 надійшла заява до суду про розгляд справи без її участі.
Відповідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.
Враховуюче вищевикладене, судом ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою представника позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на спадкове майна за законом підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста ОСОБА_4 перебувала цивільна справа №2-1963/2011 за позовом заступника прокурора Київського району міста Одеси в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, виселення та вселення.
Під час розгляду вказаної справи судом було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №1351 від 06 вересня 1996 року, посвідченого на товарній біржі «Центральна товарна біржа» ОСОБА_1, ОСОБА_5 є власниками квартири АДРЕСА_1. Зазнаний договір зареєстрований КП «ОМБТІ та РОН» 09 вересня 1996 року.
Відповідно до висновків актів №494 та №493 Обласної клінічної психіатричної лікарні №1 від 03 липня 2002 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виявляють ознаки хронічного психічного захворювання - епілепсії з судорожними припадками та змінами особистості по епілептичного типу та слабоумства, тобто під час укладання договору купівлі-продажу від 29 січня 2001 року ОСОБА_1, ОСОБА_11 не могли усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Постановою слідчого СВ Київського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області ОСОБА_12 від 11 грудня 2001 року порушена кримінальна справа по факту шахрайства вчиненого невстановленими особами відносно ОСОБА_13 за ознаками ст. 190 КК України.
09 серпня 2006 року помер ОСОБА_6 (свідоцтво про смерть від 10 серпня 2006 року) та після його смерті до нотаріальної контори звернулись ОСОБА_2 та ОСОБА_7, які є доньками та правонаступниками померлого ОСОБА_6С.).
За наслідком розгляду вказаної справи, 25 лютого 2011 року Київським районним судом міста ОСОБА_4 було ухвалено рішення, яким уточнені позовні вимоги заступника прокурора Київського району міста Одеси в інтересах ОСОБА_20 задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 16 жовтня 2001 року, щодо квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_15 за №4654.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 12 листопада 2001 року, щодо квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_14 та ОСОБА_16, посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_17, за №8-3297.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 20 листопада 2001 року, щодо квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_16 та ОСОБА_18, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за №7858.
Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_3.
Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_3.
Рішення Київського районного суду міста ОСОБА_4 від 25 лютого 2011 року по цивільній справі №2-1963/2011 набрало законної сили 09 березня 2011 року.

ОСОБА_21 з ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Вищевказані обставини сторонами по справі не спростовувались, а тому у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України, додатковому доказуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що на цей час власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1, ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу №1351 від 06 вересня 1996 року посвідченого на товарній біржі «Центральна товарна біржа».

ОСОБА_21 від КП «БТІ ОМР» наданого у відповідь на офіційний запит Третьої державної нотаріальної контори, остання реєстрація права власності на квартиру №13 зареєстрована за ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2001р.

Як вже зазначалось, договір купівлі-продажу від 15 грудня 2001 року, щодо квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_18 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_19, № 22284, на підставі якого за ОСОБА_6 зареєстровано право власності на вказану квартиру визнано недійсним.

09 серпня 2006 року помер ОСОБА_6 (свідоцтво про смерть від 10 серпня 2006 року).

З емтою повного, всебічного та обєктивного розгляду справи, ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_4 від 10 квітня 2017 року витребувано з Третьої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи №1771/2006, заведену до майна ОСОБА_6, померлого 09.08.2006 року.

З отриманої копії вказаної спадкової справи, вбачається, що з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6, померлого 09.08.2006 року, звернулись його дочки ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

З вказаної спадкової справи №1771/2006, вбачається, що державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори свідоцтво про прийняття спадщини до майна ОСОБА_6, померлого 09.08.2006 року, не видавалось.

Також під час розгляду справи, судом було встановлено, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, знята з обліку 06.03.2015 року, у звязку зі смертю актовий запис №964.

Ухвалою Київського районного суду міста ОСОБА_4 від 08.08.2017 року витребувано з державної нотаріальної контори інформацію щодо наявності заведеної спадкової справи до майна ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та витребувано з Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області належним чином завірений витяг з актового запису про смерть ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, знята з обліку 06.03.2015 року, у звязку зі смертю, актовий запис №964.

08.09.2017 року з Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області надійшов до суду повний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть за №0 від 01.09.2017 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7, померла 22 січня 2015 року, про що 23 січня 2015 року Відділом державної реєстрації цивільного стану у місті ОСОБА_4 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено актовий запис №964.

15.09.2017 року з Третьої Одеської державної нотаріальної контори до суду надійшла Інформаційна довідка зі спадкового реєстру за №48927215 від 31.08.2017 року, з якої вбачається, що Ренійською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №196/15 до майна належного ОСОБА_7, померлої 22.01.2015 року.

З отриманої судом належним чином завіреної копії вказаної спадкової справи №196/15, вбачається, що з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7, померлої 22.01.2015 року, звернувся її син ОСОБА_3.

У звязку з чим, судом було ухвалено замінити відповідача ОСОБА_22 її правонаступником ОСОБА_3.

Як вже судом зазначалось, що на цей час власниками квартири АДРЕСА_3 є ОСОБА_1, ОСОБА_5, на підставі договору купівлі-продажу №1351 від 06 вересня 1996 року посвідченого на товарній біржі «Центральна товарна біржа», в ріних частках.

Судом також встановлено, що 10 лютого 2005 року, у віці 64 років, помер ОСОБА_5, про що 10 березня 2005 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис №2360.

ОСОБА_21 зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_5, померлого 10 лютого 2005 року, з заявою про прийняття спадщини звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори його дружина ОСОБА_1, на підставі якої було заведено спадкову справу №898/2016.

13 грудня 2016 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори було видано ОСОБА_1 постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири під №13, в будинку №3 по вулиці Космонавтів, в місті Одесі, після смерті ОСОБА_5.

У вказаній постанові державний нотаріус зазначив, що ОСОБА_1 не надано правовстановлюючого документу на квартиру АДРЕСА_4, у звязку з чим, видати свідоцтво про право на спадщину за законом немає можливості.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником ? частки квартири АДРЕСА_4, на підставі договору купівлі-продажу №1351 від 06 вересня 1996 року посвідченого на товарній біржі «Центральна товарна біржа», а також має право на ? частку зазначеної квартири в порядку спадкування за законом після смерті свого чоловіка ОСОБА_5, померлого 10 лютого 2005 року, однак позбавлена права оформити свої спадкові права на вказану частку квартири та користуватись належною на праві власності часткою квартири, у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на нерухоме майно, у звязку з чим ОСОБА_1 була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

ОСОБА_21 з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

ОСОБА_21 з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

ОСОБА_21 ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п. 4.12., 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Водночас свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Як зазначає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїх постановах від 25 грудня 2013 року по справі 6-35295св13, 28 травня 2014 року по справі 6-10784св14 в судовому порядку право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Під час розгляду справи судом встановлено що у позивача не має оригіналів правоустановчих документів на спірну квартиру №13 в будинку «3 по вулиці Космонавтів, в місті Одесі, так як документи були втрачені, а відновити їх чи отримати дублікати позивач не може так як право власності на спірну квартиру зареєстровано за померлим ОСОБА_6, що підтверджується листом КП «БТІ Одеської міської ради» №479630.72.16 від 30.11.2016 року.

Відповідно до положень ст.392 ЦК України передбачено що «власник майна може предявити позов про визнання його права власності, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності»

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року розяснено, що суди повинні мати на увазі, що факт володіння громадянином жилим будинком на праві власності встановлюється судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ на цей будинок, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу про право власності та про те, що на підставі цього документа жилий будинок належав йому на праві власності.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за №7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 8 свого ОСОБА_21 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28 січня 2013 року за № 24-150/0/4-13 розяснив, що вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд приймає до уваги і те, що відсутність оригіналу та неможливість отримати дублікат договору купівлі-продажу нерухомого майна за №1351 укладеного 06 вересня 1996 року на Товарній біржі «Центральна товарна біржа», призвели до неможливості позивачеві підтвердити свої права щодо цієї квартири, оформити свої спадкові права та розпоряджатися нею, а іншим шляхом окрім, як шляхом звернення до суду її права захистити неможливо.

Суд також зазначає, що у відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі"Пантелеєнко проти України"зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі"Дорани проти Ірландії"Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи"Каіч та інші проти Хорватії"(рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Отже, вимога позивача про визнання за нею права власності на ? частку квартири АДРЕСА_5, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлого 10 лютого 2005 року, та визнання права власності на ? частки квартири АДРЕСА_5, у звязку з втратою правовстановлюючого документу на квартиру, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо заявлених позивачкою позовних вимог щодо витребування майна з чужого незаконного володіння суд зазначає, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України, передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_21 ст.124 Конституції України, ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року та ст.18 ЦПК України, Судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як передбачено ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2011 року, визнано недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 та вселено позивачку ОСОБА_1 до зазначеної квартири. Рішення набуло законної сили. Даним рішенням суд встановив, що відчуження квартири було вчинено поза волею позивачки ОСОБА_1

Таким чином, померлий ОСОБА_6, як особа яка значиться власником спірної квартири АДРЕСА_5, згідно данних реєстрації КП «БТІ ОМР», в особі спадкоємців доньки ОСОБА_2, та правонаступника померлої доньки ОСОБА_7 - ОСОБА_3, є добросовісними набувачами відповідно до вимог ст.388 ЦК України, та враховуючи що спірне майно, квартира АДРЕСА_5, вибула з володіння позивачки, як власника квартири, не з її волі, що підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25.02.2011 року, існують підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Суд також зазначає, що Верховний суд України в п.10 Постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за №9 зазначив, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

Також суд зазначає, що згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

ОСОБА_21 ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

ОСОБА_21 з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_21 з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

ОСОБА_21 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

ОСОБА_21 з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, судом встановлено, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом, є обгрунтованими та підлягають до задоволення.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З наданих до суду документів вбачається, що позивач ОСОБА_1 має ІІ групу інвалідності довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду з цим позовом, від сплати судового збору під час розгляду в усіх судових інстанціях звільняються інваліди І та ІІ груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

За таких обставин позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.

Позивачем заявлені дві вимоги, а саме немайнового характеру та майнового характеру.

Ціна позову за вимогами майнового характеру становить в сумі 474196 гривень.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 8.07.2011 р., в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду з цим позовом, за подання фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру стягується судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який складає 1600 грн. (1600,00х0,4=640,00), та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який складає 1600 грн. (1600,00х5=8000,00).

Відповідно до п.п. 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 8.07.2011 р., в редакції, яка діяла на час звернення позивача до суду з цим позовом, за подання фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви немайнового характеру стягується судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який складає 1600 грн. (1600,00х0,4=640,00).

ОСОБА_21 з ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

У звязку з чим, за заявлені позивачем вимоги підлягає сплаті судовий збір: за вимогу майнового характеру в сумі 4741 гривня 96 копійок, за вимогу немайнового характеру в сумі 640 гривень 00 копійок, що у загальному розмірі становить 5381 гривня 96 копійок.

Таким чином, з відповідачів на користь держави піддягає до стягнення судовий збір з кожного по 2690 гривень 98 копійок.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 81, 141, 263-265, 280-282, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, 65033) до ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4, 65000) та ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5) про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6 РНОКПП-) право власності на ? частину квартири №13, загальною площею 34,7 кв.м, і яка складається із: 1 (однієї) житлової кімнати, площею 17,2 кв.м, кухні, площею 6,2 кв.м, вбиральні (сполученої), площею 2,7 кв.м, коридору, площею 3,1; 1,7 кв.м, балкон, площею 3,8 кв.м., в будинку №3 по вулиці Космонавтів в місті Одесі, в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - ОСОБА_5, померлого 10 лютого 2005 року.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_6 РНОКПП-) право власності на ? частину квартири №13, загальною площею 34,7 кв.м, і яка складається із: 1 (однієї) житлової кімнати, площею 17,2 кв.м, кухні, площею 6,2 кв.м, вбиральні (сполученої), площею 2,7 кв.м, коридору, площею 3,1; 1,7 кв.м, балкон, площею 3,8 кв.м., в будинку №3 по вулиці Космонавтів в місті Одесі, у звязку з втратою правовстановлюючого документу, який засвідчує право власності на квартиру.

Витребувати з чужого незаконного володіння від спадкоємців ОСОБА_6, померлого 09 серпня 2006року, а саме ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, РНОКПП НОМЕР_3, квартиру №13, загальною площею 34,7 кв.м, і яка складається із: 1 (однієї) житлової кімнати, площею 17,2 кв.м, кухні, площею 6,2 кв.м, вбиральні (сполученої), площею 2,7 кв.м, коридору, площею 3,1; 1,7 кв.м, балкон, площею 3,8 кв.м., в будинку №3 по вулиці Космонавтів в місті Одесі.

Встановити спосіб виконання рішення суду, зазначивши що рішення суду, після набрання законної сили, є підставою для відповідного Управлінням державної реєстрації проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, реєстрації права власності на квартиру №13, загальною площею 34,7 кв.м, і яка складається із: 1 (однієї) житлової кімнати, площею 17,2 кв.м, кухні, площею 6,2 кв.м, вбиральні (сполученої), площею 2,7 кв.м, коридору, площею 3,1; 1,7 кв.м, балкон, площею 3,8 кв.м., в будинку №3 по вулиці Космонавтів в місті Одесі, за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_9, РНОКПП НОМЕР_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в сумі 2690 (дві тисячі шістсот девяносто) гривень 98 (девяносто вісім) копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_2, на користь держави судовий збір в сумі 2690 (дві тисячі шістсот девяносто) гривень 98 (девяносто вісім) копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Калініченко Л. В.