Справа № 372/1216/14-ц Головуючий у І інстанції Кириченко В. І.
Провадження № 22-ц/780/1952/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 1 07.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Суханової Є.М.,

за участі секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року у справі за заявою ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок та визнання незаконним рішення ради, -

встановив:

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок та визнання незаконним рішення ради позов задоволено і визнано право власності на спірний будинок та визнано незаконним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 11/10 від 14.09.2010 року «Про оформлення свідоцтва про право власності».

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_3 на 1/2 індивідуального житлового будинку та 1/2 господарських будівель до нього, залишено без задоволення.

У подальшому ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 скасовано, провадження у справі в цій частині закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року у частині задоволення позову ОСОБА_2 залишено без змін.

20 лютого 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року залишено без змін.

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою про перегляд у звязку з нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року.

Звертаючись до Обухівського районного суду Київської області з заявою про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 28.08.2013 року, ОСОБА_3 свою обґрунтувала тим, що підставою для перегляду рішення суду від 28.08.2013 року є той факт, що основною підставою для ухвалення оспорюваного рішення суду була постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 року, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Козинської селищної ради, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання протиправним і скасування рішення № 5-19 від 12.12.2003 року про надання ОСОБА_2 дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку на належній ОСОБА_3 земельній ділянці в смт. Козин по вул. Старокиївській 31/9 було відмовлено.

Оскільки постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 року в подальшому була скасована ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.12.2013 року, на думку ОСОБА_3 вищевказані обставини вказують на недоведеність факту її згоди на забудову земельної ділянки, відсутність необхідної дозвільної документації, що безпосередньо вказує на самовільність будівництва, хоча позов був поданий ОСОБА_2 про визнання права власності на законне будівництво.

Відтак, ОСОБА_3 вважає, що на даний час є всі підстави для перегляду рішення суду від 28.08.2013 року за нововиявленими обставинами, оскільки підстава для ухвалення рішення в редакції від 28.08.2013 року змінилась.

Заявник вказувала на те, що дана обставина є ново виявленою, а тому просила переглянути та скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року за нововиявленими обставинами.

Заява ОСОБА_3 розглядалася судами різних інстанцій неодноразово.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року заяву ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року задоволено.

Скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 28.08.2013 року про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та ухвалено нове рішення про відмову в позові повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12.02.2018 року і постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення заяви ОСОБА_3 виходив із наступного.

Рішення у формі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 року у справі №2а-312/12 стало підставою для ухвалення рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року, так як рішенням суду було встановлено законність прийняття рішення Виконавчого комітету Козинськогої селищної ради від 12.12.2003 року №5-19 «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку», так як це було предметом дослідження та розгляду Київським апеляційним адміністративним судом, який своєю постановою від 26.03.2013 року у справі №2а-312/12, відмовив ОСОБА_4 у задоволенні позову про визнання недійсним та скасування вказаного рішення, де також було зазначено, що Козинська селищна рада, приймаючи рішення №5-19 від 12.12.2003 року «Про надання дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку», діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Але ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.12.2013 року скасовано постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 року, а постанову Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2012 року залишено без змін. Вказаною постановою Печерського районного суду м. Києва визнано протиправним та скасовано рішення Козинської селищної ради від 12.12.2003 року №-5-19 «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку».

Суд першої інстанції виходив з того, що відсутність законного дозволу на будівництво є істотною обставиною для прийняття рішення у вказаній справі, так як це істотно впливає на допустимість, як доказу, дозволу на виконання будівельних робіт №179 від 30.12.2004 року, виданого позивачу ОСОБА_5 державного архітектурно-будівельного контролю Обухівської районної державної адміністрації на виконання будівельних робіт з будівництва індивідуального будинку та комплексу господарських споруд в смт. Козин по вул. Старокиївській.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції, які спростовуються висновком науково-правової експертизи, виконаної на запит адвоката ОСОБА_6

Відповідно до висновку зазначеної науково-правової експертизи, виконаної на запит адвоката ОСОБА_6 у відповідності із Законом України «Про наукову і науково-технічну експертизу», що міститься у матеріалах справи, скасування акта субєкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта.

Визнання ж акта субєкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта.

Суд визначає, що рішення субєкта владних повноважень є нечинним, тобто втрачає чинність з певного моменту лише на майбутнє, якщо на підставі цього рішення виникли правовідносини, які доцільно зберегти.

При цьому суди повинні виходити з того, що вимоги про визнання акта владного органу недійсним або неправомірним тощо є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання акта протиправним.

Тобто, окрім того, що з формулювання актів органів адміністративного суду не можна цілком певним чином визначити час, з якого оспорювань рішення втрачає чинність, слід визнати, що не існує реального правового механізму виконання такого рішення суду, тобто повороту наслідків скасування акту владного органу.

Так, у Постанові Пленуму ВАС України прямо зазначається, що «… скасування акта субєкта владних повноважень як способу захисту порушеного права позивача застосовується тоді, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту прийняття такого акта», у той час, як на підставі «скасованого» рішення виникла ціла низка правовідносин, які є дійсними і на даний час: це стосується і замовлених та отриманих архітектурно будівельних документів, укладених та виконаних підрядних договорів, діючи на даний час договорі про постачання газу та електроенергії, водопостачання тощо. Всі ці договори були оплачені та наразі оплачуються Забудовником, з отриманих виконавцями сум сплачені та сплачуються податки тощо. Чинним залишається і оплачується Забудовником також договір оренди земельної ділянки, який укладено саме з метою будівництва та обслуговування Будинку і на якому Забудовником здійснено заплановане будівництво Будинку.

Крім того, слід підкреслити, що за межами розяснень вищевказаної Постанови Пленуму Вищого адмінсуду України № 7 залишилось як розмежування наслідків скасування актів нормативного та ненормативного характеру, так і питання стосовна актів індивідуальної дії (одноразового застосування), які вичерпали свою дію фактом їхнього виконання, що мало місце у даному випадку, оскільки дозвіл на будівництво є дійсним лише на період будівництва, вичерпав свою дію на момент його завершення, і на дату подання адміністративного позову буд уже нечинним.

Між тим, підходи до зміни та скасування актів нормативного та ненормативного характеру мають бути зовсім різними, що знайшло своє відображення у рішеннях Конституційного Суду України. Так, у рішенні від 16.04.2009 року №7-рп/2009 у справі про скасування актів органів місцевого самоврядування №1-9-2009, Конституційний Суд України, визначаючи право органів місцевого самоврядування на зміну та скасування актів нормативного характеру, прямо встановлює, що «…ненормативні правові акти є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання» та вбачаючи мотиви цього в тому, що «…органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення».

Така позиці Конституційного Суду України узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, з рішеннями: від 15.11.1996 року у справі «Чагал проти Сполученого Королівства», від 05.04.2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (в яких ідеться про ефективність правових засобів захисту прав), а також рішенню від 24.06.2003 року «Стретч проти Обєднаного Королівства Великої Британії і Північної Ірландії» та від 22.11.2007 року у справі «Україна-Тюмень проти України», в яких визначено, що субєкт приватного права не може відповідати за помилки державних органів при укладанні правочинів, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при укладанні цих правочинів припустилися помилки, а такі помилки державних органів не можуть слугувати підставою для позбавлення майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила.

Водночас, не зважаючи на заборону органам місцевого самоврядування скасовувати чи змінювати свої акти одноразового застосування, які вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, особа не може бути позбавлена гарантованого Конституцією України права на звернення до суду за захистом своїх прав.

Позиція Верховного Суду України стосовно порушеного питання, яка неодноразово знайшла своє відображення у його постановах, полягає в тому, що, з одного боку, скасування акта ще не означає автоматичної відміни правовідносин, які він потягнув за собою, а з другого відмова у визнанні незаконним акта, на підставі якого вони виникли, ще не означає їх законності до розгляду цивільно-правового спору про їх оскарження, тобто не породжує юридичних наслідків. Відтак, визначальним є встановлення відповідності чи невідповідності існуючого стану закону, а відновлення права має бути повязане саме зі встановленням цього факту, а не лише виключно із фактом законності чи незаконності акту (постанови ВС України від 12.09.2012 (справа №6-71цс12), від 28.01.2015 (справа №6-221цс14), від 11.11.2014 (справа №21-405а14), від 12.09.2012 (справа №6-71цс12), від 01.10.2013 (справа №21-228а13) та ін.).

Таким чином, основні визначальні підходи Верховного Суду України полягають у тому, що скасування актів індивідуальної дії, які вичерпали свою юридичну силу, не є належним способом правового захисту, оскільки обраний спосіб не породжує правових наслідків та не забезпечує реального захисту порушених прав ( у тому числі і через неможливість повороту рішення), а цивільно-правові відносини, що виникли на підставі таких актів, можуть бути предметом цивільно-правового спору, і мають захищатись в способи, передбачені статтею 16 ЦК України.

Власне, у даному випадку, такий цивільно-правовий спір, поєднаний з оскарженням акту індивідуальної дії, і був предметом розгляду Обухівського районного суду Київської області, рішенням якого від 28.08.2013 року було задоволено позов Забудовника про визнання права власності на Будинок та визнання незаконним рішення Виконавчого комітету Кизинської селищної ради від 14.09.2010 року №11/10.

Слід зазначити, що в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 29.07.2014 року абсолютно правильно вказано, що «…дозвіл на виконання будівельних робіт є індивідуальним актом та вичерпав свою дію, оскільки будинок збудовано та введено в експлуатацію», а «…звернення до суду з цим позовом через 8 років після видачі дозволу, вбачається спробою вирішити приватний спір…».

Враховуючи зазначене, можна дійти висновку про те, що скасування актів індивідуальної дії, які вичерпали свою юридичну силу, не є належним способом правового захисту, оскільки такий спосіб не породжує правових наслідків та не забезпечує реального захисту порушених прав, а цивільно-правові відносини, що виникли на підставі таких актів, можуть бути предметом цивільно-правового спору, і мають захищатись в способи, передбачені статтею 16 Цивільного кодексу України.

Визначальним при розгляді такого цивільно-правового спору є встановлення відповідності чи невідповідності існуючого стану закону, а відновлення права має бути повязане саме зі встановленням цього факту, а не лише виключно із фактом законності чи не законності акту індивідуальної дії, який вичерпав свою дію фактом його виконання.

Відповідно до положень ст. 423 ч. 2 п ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:

1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;

2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

З рішення суду першої інстанції вбачається, що підставою для перегляду рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року суд обґрунтовує наявністю судових актів органів адміністративного суду України про скасування рішення Козинської селищної ради від 12.12.2003 року №5-19 як нововиявлену обставину, передбачену п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення від 23 серпня 2013 року було прийняте судом за результатами дослідження всього комплексу документів, обставин та інших доказів, що доводили правомірність будівництва будинку забудовником власними коштами і на орендованій нею земельній ділянці на підставі всіх передбачених діючим на той час законодавством дозвільних документів.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у звязку з нововиявленими обставинами», визначено, що скасування судового рішення (пункт 3 частини другої статті 361 ЦПК України) може бути визнано ново виявленою обставино лише в тому випадку, коли суд обґрунтував ухвалене судове рішення скасованим (воно було підставою для ухвалення такого судового рішення) або виходив із нього, хоча прямо й не посилався на нього на підтвердження наявності вказаних обставин, а також якщо наслідком скасування судового рішення є інше за змістом вирішення спору.

При цьому, прямо зазначено, що «…Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного звязку судових рішень, зокрема, із того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв'язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи».

Слід звернути увагу, що постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 року не була підставою для ухвалення рішення від 23.08.2013 року, оскільки згадується в його мотивувальній частині лише в сенсі відображення в постанові апеляційного суду показів свідка ОСОБА_7 та прийняття їх судом разом з показами свідка ОСОБА_8, і жодним чином не стосується власне рішення апеляційного суду про скасування дозволу на будівництво. Скасування оскарженого рішення суду ніяким чином не може спростувати наявних у матеріалах справи показів свідків та не є доказом того, що скасована постанова Київського апеляційного адміністративного суду від 26.03.2013 року була покладена в основу ухваленого судового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку, що факт скасування рішення Козинської селищної ради №5-19 «Про дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку» судовими актами органів адміністративного суду у грудні 2013 року не містить наявності ознаки ново виявленої обставини в розумінні ст. 423 ЦПК України, як підстави для перегляду рішення Обухівського районного суду від 28 серпня 2013 року.

Таким чином, з урахуванням вищевикладених обставин та вимог чинного законодавства, колегія суддів вважає, що рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року про задоволення заяви ОСОБА_3 про перегляд рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області про визнання права власності на житловий будинок та визнання незаконним рішення ради, є помилковим та таким, що не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При постановленні оскаржуваного рішення Кагарлицьким районним судом Київської області допущено порушення вимог процесуального закону, а як наслідок неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.376 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково та скасувати рішення суду першої інстанції.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, 383 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12 лютого 2018 року скасувати.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Обухівського районного суду Київської області від 28 серпня 2013 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_9