Справа № 128/2591/16-ц
Провадження № 22-ц/772/55/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 рокуСправа № 128/2591/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Берегового О.Ю., Медяного В.М.,

за участі секретаря судового засідання Торбасюк О.І., представника апелянток, відповідачок ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника позивача ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці, в залі судових засідань апеляційного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10 про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року,

В С Т А Н О В И В:

08 липня 2016 року ОСОБА_6 звернувся у Вінницький районний суд Вінницької області з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10 про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом. Позов мотивований наступним. Відповідачки ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_10 є рідними сестрами позивача. 01 червня 2010 року померла їхня мати ОСОБА_13, 01 липня 2015 року помер їхній батько ОСОБА_14 За життя батько ОСОБА_14 склав заповіт, яким усе своє майно заповідав позивачеві. Після смерті батька відкрилася спадщина на житловий будинок № 23 по вул. Чапаєва (тепер Європейська) у с. Степанівка Вінницького району Вінницької області та на земельні ділянки: площею 3,22 га, розташовану на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; площею 0,2500 га, розташовану по вул. Чапаєва, № 23 в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :02:004:0014, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0,2500 га, розташовану по вул. Чапаєва, № 23 в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер НОМЕР_1: 02:004:0015, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства; а також на майновий пай в розмірі 6177, 00 гривень у пайовому фонді майна Сільськогосподарського орендного підприємства «Мир» с. Степанівка Вінницького району Вінницької області. У визначений законом шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. Однак у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом йому було відмовлено, оскільки відповідно до свідоцтва про право власності спадковий будинок належить до категорії колгоспному двору, головою якого був за життя ОСОБА_14, і встановити з наданого документа розмір частки, що належить померлому, неможливо. Крім того, в державних актах містяться рукописні написи. Дійсно, у свідоцтві про право особистої власності на будинковолодіння від 02 червня 1989 року, виданому на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_15 районної Ради народних депутатів від 19 травня 1988 року № 128, будинок № 23 по вул. Чапаєва у с. Степанівна Вінницького району Вінницької області належить до категорії колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_14 На час прийняття виконкомом ОСОБА_15 районної Ради народних депутатів вказаного рішення про власність на будинок як колгоспний двір, членами останнього були батьки сторін у справі ОСОБА_14 та ОСОБА_13, розмір часток яких у даному дворі був рівним. ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 (члени однієї сімї) станом на 15 квітня 1991 року відповідно до записів у погосподарській книзі значилися у даному колгоспному дворі, однак своєю працею та коштами не створювали його майно, не вели спільне господарство з батьками ОСОБА_18 Лише у 1991 році вони приїхали в Україну на постійне місце проживання і на період придбання свого власного житла в 1991-1994 роках всі вони зареєструвалися у будинку батьків відповідачки. Все майно колгоспного двору, зокрема й житловий будинок з господарськими будівлями, станом на 1991 рік уже були побудовані. Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_10 є такими, що втратили свою частку майна у колгоспному дворі, оскільки з 1986 року по 15 квітня 1991 року, тобто більше трьох років підряд, своєю працею і коштами не брали участі у веденні спільного господарства колгоспного двору.

За викладених обставин позивач просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_14, який помер 01 липня 2015 року, на все вищевказане спадкове майно (т.1, а.с.2-7, 221).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року, ухвалою цього суду від 05 вересня 2017 року щодо виправлення описки у рішенні від 28 серпня 2017 року позов задоволений частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності у порядку спадкування за заповітом від 23 жовтня 2012 року після смерті батька ОСОБА_14, який помер 01 липня 2015 року, на: 5/12 частки ( 1/2 та 1/8 частки ) житлового будинку «А» та веранди «а» загальною площею 76,3 кв.м., житловою площею 53,8 кв.м., сараю-літньої кухні «Б», погріба з шиєю «П», огорожі № 1, воріт № 2, хвіртки № 3, жомової ями № 4, 1/2 криниці № 5, що розташовані по вул. Чапаєва, № 23 в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області; земельну ділянку площею 3,22 га, розташовану на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка на підставі державного акту від 27 червня 2003 року серії ІІ-ВН № 050470 належала ОСОБА_14; земельну ділянку площею 0,2500 га в с. Степанівка, по вул. Чапаєва, № 23 Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :02: 004:0014, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка на підставі державного акту від 30 листопада 2012 року серії ЯМ № 239198, виданого на підставі рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 15 серпня 2012 року належала ОСОБА_14; земельну ділянку площею 0,2500 га в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, по вул. Чапаєва, № 23, кадастровий номер :02:004:0015, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка на підставі державного акту від 30 листопада 2012 року серії ЯМ № 239199, виданого згідно рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 15 серпня 2012 року, належала ОСОБА_14; майновий пай у розмірі 6177,00 гривень у пайовому фонді майна Сільськогосподарського орендного підприємства «Мир» с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, що на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії ВІ ІІІ № 01361 належав ОСОБА_14 (т.1, а.с.232, 234-239, 248).

Не погоджуючись з ухваленим рішенням у справі, ОСОБА_3, ОСОБА_4 оскаржують його в апеляційному порядку, просять дане рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки, на їхню думку, оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим за неповного зясування усіх обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права (т.2, а.с.24-26 ).

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Ухвалою судді Апеляційного суду Вінницької області від 28 листопада 2017 року скаржницям поновлений строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року, відкрито апеляційне провадження у справі (т. 2, а.с.44).

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року апеляційне провадження у справі було зупинене до 28 травня 2018 року у звязку зі смертю 25 листопада 2017 року відповідача ОСОБА_11 та до залучення до участі у справі його правонаступників або їхніх законних представників. Довідкою про надання інформації від 30 травня 2018 року № 1058/ 02-14 державний нотаріус ОСОБА_15 районної державної нотаріальної контори ОСОБА_19 повідомляє, що єдиною спадкоємицею померлого 25 листопада 2017 року ОСОБА_11 є його дружина (відповідачка у справі) ОСОБА_4, яка подала заяву у нотаріальну контору про прийняття спадщини за законом. Відомостей про інших спадкоємців, окрім дочок ОСОБА_9, ОСОБА_8, які подали у нотаріальну контору заяви про відмову від спадщини, немає.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01 червня 2018 року апеляційне провадження у справі поновлене, справа призначена до розгляду на 14 червня 2018 року (т.2, а.с.56-58, 68).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення та заперечення на апеляційну скаргу представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності наявні в ній докази, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів, вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно норм статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, воно є правильним, обєктивним і справедливим.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є дітьми подружжя ОСОБА_13 та ОСОБА_14, яке мешкало у будинку № 23 по вул. Чапаєва в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області. Станом на 15 квітня 1991 року відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 02 червня 1989 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_15 районної Ради народних депутатів від 19 травня 1988 року №128, цей будинок з надвірними будівлями належав до колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_14 У 1986-1990 роках у колгоспному дворі було зареєстровано лише подружжя ОСОБА_13 та ОСОБА_14 Станом на 15 квітня 1991 року до цього колгоспного двору були прописані дочка подружжя ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_11 та їхні діти ОСОБА_16, ОСОБА_17 У 2010 році померла ОСОБА_13 У цей період у спірному будинку проживав ОСОБА_14, його донька ОСОБА_10 зі своєю сімєю. ОСОБА_10 тривалий час проживає в Росії (ОСОБА_12), надала суду першої інстанції письмову заяву про те, що не планує змінювати своє місце проживання на Україну, не претендує на спадкове майно своїх батьків у с. Степанівка Вінницького району Вінницької області.

Згідно заповіту ОСОБА_13 від 18 травня 2010 року все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, повинно належати доньці ОСОБА_3 У 2016 році ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,6445 га на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області.

Згідно з матеріалами спадкової справи № 279/2016, заведеної відносно майна померлої ОСОБА_13, право на спадщину за заповітом останньої отримала відповідачка у даній справі ОСОБА_3, а право на обов?язкову частку, що складає половину від належної частки за законом у відповідності з нормами статті 1241 ЦК України - подружжя ОСОБА_14, який на час смерті дружини був непрацездатним по досягненню пенсійного віку. Решта рідні на спадкування після смерті матері не претендувала.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що сімя ОСОБА_4 не приймала участі у створенні колгоспного двору. Частка подружжя ОСОБА_14 у колгоспному дворі становила по 1/2 частині кожного. Враховуючи наявність заповіту ОСОБА_13 частка ОСОБА_3 від 1/2 частки матері становить 3/4 частки, а ОСОБА_14 з урахуванням обовязкової частки - 1/4 частки.

У липні 2015 року помер ОСОБА_14, у звязку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно: 1/2 власну частку у майні колгоспного двору та 1/4 спадкову частку у звязку зі смертю дружини ОСОБА_13, а також на зазначені позивачем земельні ділянки, що належали спадкодавцю згідно Державних актів на право приватної власності на землю, земельні ділянки від 27 червня 2003 року серії ІІ-ВН № 050470, від 30 листопада 2012 року серії ЯМ № 239198 та серії ЯМ № 239199, на майновий пай у розмірі 6177,00 гривень у пайовому фонді майна Сільськогосподарського орендного підприємства «Мир», належний ОСОБА_14 на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії ВІ ІІІ № 013618.

Згідно заповіту ОСОБА_14 від 23 жовтня 2012 року усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, повинно належати синові ОСОБА_6 - позивачу у справі, який у серпні 2015 року звернувся у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті батька за заповітом. Також у нотаріальну контору звернулися ОСОБА_3, ОСОБА_4 із заявами про прийняття спадщини після смерті батька за законом.

ОСОБА_15 районної державної нотаріальної контори від 04 липня 2016 року ОСОБА_6 відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на земельні ділянки через наявність у державних актах рукописних написів. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 серпня 2017 року № 1764/02-31 державний нотаріус відмовив ОСОБА_14 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями під № 23 по вул. Чапаєва в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області після смерті батька ОСОБА_14, посилаючись на належність спадкової нерухомості до категорії колгоспного двору.

Крім згаданих державних актів на земельні ділянки спадкодавця ОСОБА_14 факт належності йому цих земельних ділянок підтверджується копією списку власників сертифікатів, які мають право на пай у межах Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, та копією акта розподілу земельних часток (паїв) між власниками земельних сертифікатів.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» національні суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї і практику Європейського суду як джерело права. З урахуванням вказаного апеляційний суд підкреслює, що Європейський суд з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) вказував на необхідність при оцінці доказів керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_14, суд першої інстанції керуючись нормами статей 15, 328, 1216 - 1218, 1241, 1268, 1270 ЦК України, статей 120, 123, 563 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року ), Законів України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», «Про власність» від 15 квітня 1991 року, враховуючи розяснення пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику роз-гляду судами України справ про спадкування», підпункту «г» пункту 6 поста-нови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджені ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, пізніше - постановами Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, від 25 травня 1990 року № 69, виходив з наступного.

Сторони у справі є дітьми подружжя ОСОБА_14 та ОСОБА_13 Подружжя проживало у будинку з господарськими будівлями і спорудами № 23 по вул. Чапаєва в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, який станом на 15 квітня 1991 року відносився до колгоспного двору. До складу колгоспного двору станом на вказану дату входили: житловий будинок «А» 1975 року побудови, веранда «а» 1980 року побудови, сарай, літня кухня 1975 року побудови, погріб з шиєю 1977 року побудови, огорожа, ворота 1980 року побудови, жомова яма 1980 року побудови, хвіртка 1980 року встановлення, що підтверджується відомостями технічного паспорта, виготовленого КП «ОСОБА_15 обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» станом на 24 березня 2016 року (т.1, а. с.11-12).

З виписок з погосподарської книги Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області станом на 1986-1990 роки убачається, що за адресою садиби по вул. Чапаєва, № 23 були зареєстровані лише дві особи: ОСОБА_14 (голова двору) та ОСОБА_13 (дружина). У 1991 році (конкретна дата невідома) до даного колгоспного двору були прописані донька подружжя ОСОБА_13 ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_11, їхні доньки, а внучки подружжя ОСОБА_13, ОСОБА_16, ОСОБА_17 ОСОБА_17 дані мають місце у записі погосподарської книги Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області станом на 1991 рік (т.1, а. с.25-26, 206-208).

Оскільки право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні, а такими, що втратили це право вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору, то станом на 15 квітня 1991 року, такими, що не втратили право на майно колгоспного двору № 23 по вул. Чапаєва в с. Степанівка були його голова ОСОБА_14 та дружина ОСОБА_13 При цьому відповідно до положень статей 120, 123 ЦК УРСР ( 1963 року ), чинного на час існування колгоспного двору, майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності, розмір частки члена двору встановлювався виходячи з рівності часток усіх членів двору. Відтак ОСОБА_14 та ОСОБА_13 належало по 1/2 частці майна колишнього колгоспного двору.

01 червня 2010 року померла ОСОБА_13, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 вересня 2015 року серії 1-АМ №332989 (т.1, а.с.164 ). За життя вона склала заповіт від 18 травня 2010 року. З матеріалів копії спадкової справи № 279/2016 року, заведеної ОСОБА_15 районною державною нотаріальною конторою до майна померлої ОСОБА_13 вбачається, що на випадок своєї смерті вона заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, своїй дочці ОСОБА_3 Заповіт посвідчений 18 травня 2010 року секретарем Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_20 У звязку з хворобою рук заповідача на її особисте прохання, за її дорученням, а також у її та секретаря сільської ради присутності заповіт підписаний ОСОБА_21 та свідками ОСОБА_22, ОСОБА_23 До нотаріального органу спадкоємиця за заповітом ОСОБА_3 не звернулася, але рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26 травня 2016 року був встановлений факт постійного проживання із спадкодавицею її доньки ОСОБА_3 (т.1, а.с.166).

У судовому засіданні апеляційного суду 14 червня 2018 року представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 довела до відома суду про скасування апеляційним судом у 2018 році рішення Вінницького районного суду Вінни-цької області від 26 травня 2016 року та прийняття нового рішення про від-мову у задоволенні вимоги ОСОБА_3 про встановлення факту її постійного проживання із спадкодавицею ОСОБА_13 ОСОБА_21 рішення апеляційного суду міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Але станом на час існування рішенням Вінницького районного суду Він-ницької області від 26 травня 2016 року ОСОБА_3 04 липня 2016 року видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,6445 га в межах згідно з планом, кадастровий номер: :01:005:0016, що розташована на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області. Також з матеріалів копії даної спадкової справи убачається, що більше ніхто із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався (т.1, а.с.156-177).

Відтак судом було прийнято до уваги, що правом на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_13 скористалася ОСОБА_3, а правом на обовязкову частку, що складає половину від належної частки за законом згідно статті 1241 ЦК України - удівець, подружжя померлої ОСОБА_14 Решта спадкоємців своєї волі на спадкування майна після смерті матері у відповідному зверненні до нотаріального органу не виклали, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 279/2016 (т.1, а.с.156-177). Враховуючи, що ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_16, ОСОБА_17 не приймали участі у створенні колгоспного двору, а спадкова частка ОСОБА_6 у колгоспному дворі складала 1/2 частину, то з огляду на наявність заповіту спадкова частка ОСОБА_3 від 1/2 частки колгоспного двору складала 3/4 частки, а батька ОСОБА_14 з урахуванням обовязкової частки як непрацездатного подружжя - 1/4 частки. До того ж слід памятати, що ОСОБА_14 за життя фактично прийняв спадщину після смерті своєї дружини, оскільки постійно проживав і був зареєстрований з нею за однією адресою.

01 липня 2015 року в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області помер ОСОБА_14, що підтверджується ксерокопією свідоцтва про смерть від 01 липня 2015 року серії І-АМ № 319729 (т.1, а.с.8). 23 жовтня 2012 року ОСОБА_14 склав заповіт (т.1, а.с.9), яким на випадок своєї смерті усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він матиме право за законом, заповів своєму синові ОСОБА_6 Заповіт було посвідчено секретарем Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області ОСОБА_20 У звязку з хворобою рук заповідача, на його особисте прохання, за його дорученням, а також у його присутності та у присутності секретаря сільської ради заповіт підписаний ОСОБА_24 та свідками ОСОБА_25 і ОСОБА_26

Після смерті ОСОБА_14 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме на 1/2 власну частку колгоспного двору та 1/4 (1/8 загалом) спадкову частку, отриману після смерті дружини ОСОБА_13, а також на земельну ділянку площею 3,22 га на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала ОСОБА_14 на підставі Державного акта від 27 червня 2003 року серії ІІ-ВН № 050470 (т.1, а.с.15); земельну ділянку площею 0,2500 га по вул. Чапаєва, № 23 в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, кадастровий номер :02:004:0014, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належала ОСОБА_14 на підставі Державного акта від 30 листопада 2012 року серії ЯМ № 239198, виданого згідно рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 16 сесії 6 скликання від 15 серпня 2012 року (т.1, а.с.16); земельну ділянку площею 0,2500 га в с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, по вул. Чапаєва, № 23, кадастровий номер :02:004:0015, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, яка належала ОСОБА_14 на підставі Державного акта від 30 листопада 2012 року серії ЯМ № 239199, виданого на підставі рішення Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області 16 сесії 6 скликання від 15 серпня 2012 року (т.1, а.с.17); на майновий пай в розмірі 6177,00 гривень у пайовому фонді майна Сільськогосподарського орендного підприємства «Мир» с. Степанівка Вінницького району Вінницької області, який належав ОСОБА_14 на підставі Свідоцтва про право власності на майновий пай члена КСП серії ВІ ІІІ № 013618 (т.1, а.с.20).

З матеріалів копії спадкової справи № 421/2015 року, заведеної ОСОБА_15 районною державною нотаріальною конторою до майна померлого 01 липня 2015 року ОСОБА_14, убачається, що позивач ОСОБА_6 26 серпня 2015 року звернувся у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті батька. ОСОБА_3, ОСОБА_4 16 вересня 2015 року подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом (т.1, а.с.140-155).

Суд першої інстанції переконався у фактичних обставинах стосовно того, що позивач є спадкоємцем за заповітом батька ОСОБА_14 від 23 жовтня 2012 року. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є також його дочки, відповідачки у справі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_10, при цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мають право на обовязкову частку у спадковому майні батька, оскільки на момент його смерті досягли пенсійного віку. Позивач ОСОБА_6, відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті батька належним чином, звернувшись у встановлений законом строк у нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини. Ураховуючи вказане, після смерті дружини ОСОБА_13 частка ОСОБА_14 у майні колгоспного двору, з огляду на належну йому як подружжю 1/2 частки, становить 5/8 (1/4 (частка, яка належала б йому у разі спадкування за законом у випадку відсутності заповіту) : 2 = 1/8 (обовязкова частка); 1/2+1/8=5/8 спадкова частка). Частка ОСОБА_3 після смерті матері ОСОБА_13 у майні колгоспного двору становить 3/8 (1/4 (частка, на яку вона мала б право в порядку спадкування за законом у випадку відсутності заповіту) + 1/8 (половина від частки, на яку ОСОБА_14 мав би право у випадку спадкування за законом за відсутності заповіту) = 3/8). Спільно частки ОСОБА_14 та ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_13 становлять одне ціле (5/8 + 3/8 = 1). Як наслідок, після смерті 01 липня 2015 року ОСОБА_14 відкрилася спадщина у тому числі й на належні йому 5/8 частки майна колишнього колгоспного двору.

Спадщину після смерті ОСОБА_14 в порядку спадкування за заповітом прийняв син ОСОБА_6 та дочки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 як спадкоємиці першої черги за законом, які мають право на обовязкову частку в спадковому майні. Всі вони прийняли спадщину у встановлений законом шестимісячний строк з часу її відкриття. У разі відсутності заповіту кожен з них мав би право на спадкування 5/24 частки майна колгоспного двору (5/8:3=5/24). Однак у звязку з наявністю заповіту на імя ОСОБА_6, його частка в майні колгоспного двору в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_14 становить 5/12 (5/24:2=5/12) від первинної спадкової частки ОСОБА_14, що складає 1/2 та 1/8 частки. Обовязкові частки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом становлять по 5/48 (5/24 (частка, яка належала б кожній з них у разі спадкування за законом у випадку відсутності заповіту):2=5/48 (обовязкова частка)). Відтак, загальний розмір частки ОСОБА_6 в майні колгоспного двору в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_14 становить 5/12; загальний розмір частки ОСОБА_4 становить 5/48; загальний розмір частки ОСОБА_3 становить 23/48 (3/8 (частка, яку вона успадкувала в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_13+5/48 (обовязкова частка, яку вона успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_14П.) =23/48). Спільно всі ці спадкові частки становлять одне ціле (5/12 (частка ОСОБА_6А.)+5/48 (частка ОСОБА_4А.)+23/48 (частка ОСОБА_3А.)=1).

Апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції не помилився, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання за ним права власності у порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_14

Оскаржуючи рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року, скаржниці зазначають, що належним відповідачем у даній справі має бути нотаріальна контора, оскільки суд не перевірив правомірність, законність постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та й загалом дій ОСОБА_15 районної державної нотаріальної контори, не перевірив чи дійсно спадкодавці (померлі батьки сторін у справі) були членами колгоспного двору, чи працювали у колгоспі, чи дійсно своєю працею, своїми коштами вели спільне господарство, розбудовували його. Судом не зясовано питання правильності віднесення спірної садиби до колгоспного двору, що має суттєве значення при ухваленні судового рішення. До того ж висновки суду про те, що ОСОБА_4 не брала участі у створенні колгоспного двору є поверхневими та покладені в основу рішення суду зі свідчень позивача. Помилковим є й застосування статті 1241 ЦК України щодо визначення обовязкової частки ОСОБА_14 у спадщині подружжя ОСОБА_13 з огляду на власний аналіз правових норм, що визначають поняття «непрацездатності», трактуючи його як аналогічне поняттю «інвалідності» із твердженням щодо відсутності доказів встановлення інвалідності спадкодавцю ОСОБА_14 Скаржниці заперечують судове рішення щодо визнання за ОСОБА_6 права власності у порядку спадкування за заповітом на земельні ділянки щодо яких втрачені державні акти на право власності, посилаючись на незясування обставин звернення позивача та нотаріуса за видачею належним чином завіреної копії другого примірника державного акту на земельні ділянки. Наданий позивачем список власників сертифікатів, яким виділялися земельні ділянки, та витяг із газети про втрату державних актів не є доказом існування самих державних актів. Копія списку власників сертифікатів посвідчена неповноважною особою.

З доводами апеляційної скарги погодитися не можна, вони є безпідставними, необґрунтованими, недоведеними, недостатніми для задоволення апеляційної скарги та скасування правильного, належним чином вмотивованого, справедливого, ухваленого у відповідності з нормами матеріального та процесуального права рішення суду першої інстанції від 28 серпня 2017 року.

Звертаючи увагу на незаконність рішення суду першої інстанції з підстави, що саме нотаріус має бути належним відповідачем у даній справі, скаржниці залишають поза увагою, що за змістом статті 392 ЦК України належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У спорах про визнання права власності на спадкове майно в якості належного відповідача не може розглядатися нотаріус або орган державної реєстрації прав. Якщо зазначені особи та органи відмовляють у вчиненні покладених на них нотаріальних дій чи здійсненні державної реєстрації, така відмова може бути оскаржена в судовому порядку за умови відсутності спору про право на спадщину. Однак у даному випадку має місце спір щодо права ОСОБА_6 на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_14, а не оскарження дій нотаріуса щодо відмови у вчиненні нотаріальних дій. Отже ОСОБА_15 районна державна нотаріальна контора жодним чином не може бути належним відповідачем у даній справі, що свідчить про безпідставність, спростовує доводи скаржниць.

Не можна визнати ґрунтовними доводи апеляційної скарги, сумніви, висловлені у ній, щодо приналежності спірного будинку до суспільної групи господарств колгоспних дворів. Враховуючи чинне на той час законодавство і, зокрема, Вказівки про порядок ведення погосподарського обліку сільськими Радами народних депутатів, затверджені Постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, погосподарські номери відкривалися постійно проживаючим на території сільської ради громадянам, сімям, незалежно від наявності у них будівель, садиб і худоби. Записи у погосподарських книгах зроблені відповідно до таких Вказівок, згідно з якими суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства ( сімї ). Так з копії погосподарської книги № 6а за 1991-1995 року на будинок № 23 по вул. Чапаєва в с.Степанівка Вінницького району Вінницької області (т.1, а.с.206) убачається, що голова двору ОСОБА_14 працював у колгоспі «Мир». Доказів зворотного скаржницями не надано. При цьому жодною із сторін не оспорюється неправомірність ведення погосподарського обліку та дотримання вимог законодавства щодо внесення такого запису посадовими особами Степанівської сільської ради.

Відповідно до розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Враховуючи наявність погосподарських книг та свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконкомом Степанівської сільської Ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області 02 червня 1989 року на підставі рішення виконавчого комітету ОСОБА_15 районної Ради народних депутатів від 19 травня 1988 року за № 128,суд першої інстанції упевнився в належності спірного житлового будинку до категорії колгоспних дворів. Апеляційний суд не знаходить підстав для сумнівів у правильності такого висновку.

Суд врахував норми матеріального права, що діяли в період виникнення правовідносин між сторонами у справі, керувався нормами ЦК УРСР з наступними змінами згідно Закону України від 16 грудня 1993 року № 3718-12 стосовно майнових питань колгоспного двору та членства в останньому, врахував розяснення, викладені в пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», де зазначено, що спори стосовно майна колишнього колгоспного двору, яке було придбачене до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, які регулювали власність цього двору.

Решта доводів апеляційної скарги також беззаперечно спростовуються матеріалами справи. Аналізуючи правову природу статті 1241 ЦК України, скаржниці взяли за основу визначення понять, які самі ж трактують на власний розсуд, у силу особистих понять, з викривленням окремих на свою користь, що критично оцінюється апеляційним судом.

Згідно норм статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Керуючись вказаною нормою цивільного процесуального законодавства, слід зауважити, що вся позиція скаржниць у справі побудована на висловленні сумнівів у всіх фактичних обставинах справи відносно позивача. Разом з тим самі скаржниці жодним чином не доводять належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами своєї позиції у справі, покладаючи таким чином виключно на іншу сторону тягар переконання їх як відповідачів, а не суд, у правомірності дій, правильності застосування законодавства і т.п. Однак, скаржниці не виявили бажання розуміти доводи іншої сторони, суду першої інстанції, викладені в оскаржуваному судовому рішенні, вони не додали до апеляційної скарги жодних доказів на підтвердження доводів, викладених у ній. Але ці мотиви апеляційної скарги є спірними, базуються на викладенні власних поглядів на ситуацію, що має місце, та наводилися під час вирішення спору судом першої інстанції, який в оскаржуваному рішенні їм усім дав повну, обєктивну та вичерпно вірну правову оцінку.

Так, зокрема, скаржниця ОСОБА_4, її представник у неодноразових судових засіданнях не лише не спромоглися, але навіть і не намагалися довести факти щодо конкретних дат, тривалості реєстрації її сімї у колгоспному дворі батьків, що їхніми власними коштами, працею набулося, створювалося майно двору, велося його спільне господарство.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, повязаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обовязок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від від характеру рішення (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, параграф 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції, ухвалюючи 28 серпня 2017 року рішення про часткове задоволення позову, повно та всебічно дослідив і оцінив фактичні обставини у справі, подані сторонами докази, дав належну правову оцінку усним та письмовим поясненням, доказам обох сторін у справі. Відповідно до положень статей 263 - 265 ЦПК України судове рішення належним чином вмотивоване, тому підстав для задоволення апеляційної скарги апеляційний суд не знаходить.

Пунктом першим частини першої статті 374, статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 рокуу справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10 про визнання права власності на спадщину в порядку спадкування за заповітом залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак вона може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2018 року.

Суддя-доповідач: ОСОБА_27 ОСОБА_2

Судді: Підпис О.Ю. Береговий

ОСОБА_28 Медяний

Згідно з оригіналом

Суддя апеляційного суду Т.О. Денишенко