Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 278/812/16-ц

провадження № 61-11470св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Житомирської області, у складі колегії суддів: Товянської О. В., Гансецької І. А., Кочетова Л. Г., від 21 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що 31 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку АДРЕСА_1. Продаж житлового будинку здійснено за 178 880, 00 грн. Сторони домовились про порядок проведення розрахунків наступним чином: при укладені договору покупець сплачує продавцеві 18 880, 00 грн, а решту суми - 160 000 грн покупець зобов'язувався сплатити продавцеві чи його представнику до 01 лютого 2015 року. ОСОБА_3 вказав, що відповідач істотно порушила умови укладеного правочину, оскільки не у повному обсязі виконала взяті на себе зобов'язання по сплаті грошових коштів за прийняту нерухомість, так як не здійснила оплату у розмірі 160 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини ОСОБА_3 просив суд розірвати укладений між ним та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 з підстав, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області, у складі судді Грубіяна Є. О., від 13 липня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю правових підстав для задоволення позову. Позивачем не було надано доказів завдання істотної шкоди йому, як продавцеві за договором купівлі-продажу. Крім того, на час розгляду справи судом не встановлено наявності спору між сторонами, оскільки відповідач суму коштів, визначену договором як зобов'язання перед позивачем по укладеному між ними правочину, зарахувала на депозитний рахунок нотаріуса, однак позивач ухиляється від їх отримання.

21 вересня 2016 року рішенням Апеляційного суду Житомирської області рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Розірвано договір купівлі-продажу ? частини житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 31 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 ? частину житлового будинку АДРЕСА_1. Повернуто ОСОБА_4 160 000, 00 грн, які знаходяться на депозитному рахунку приватного нотаріуса Сєтака В. Я. (квитанція № НОМЕР_1). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції не встановив фактичні обставини справи, не перевірив доводи та заперечення сторін та не дослідив надані сторонами докази. Місцевий суд, ухвалюючи рішення у справі, не врахував, що дії відповідача щодо зарахування на депозитний рахунок нотаріуса 160 000, 00 грн були здійснені через три роки після укладення правочину і після звернення позивача до суду із даним позовом.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року.

05 грудня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

18 січня 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

11 травня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 В про розірвання договору купівлі-продажу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

03 березня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 13 липня 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 Судом не було враховано встановлені обставини та висновки у рішенні Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2016 року у справі № 278/20/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 31 липня 2013 року за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3 ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 за 178 880, 00 грн. Сторони домовились про порядок проведення розрахунків: при укладенні договору покупець сплачує продавцеві 18 880, 00 грн, а решту суми - 160 000, 00 грн покупець зобов'язувався сплатити продавцеві чи його представнику до 01 лютого 2015 року.

Заявою від 13 квітня 2016 року ОСОБА_4 запропонувала позивачу до 23 квітня 2016 року письмово повідомити їй про банківські реквізити, на які необхідно перерахувати кошти в сумі 160 000, 00 грн для повного виконання зобов'язання за вищевказаним договором купівлі-продажу частини житлового будинку, та повідомити про час та місце передання заяви про проведення повного розрахунку відповідно до умов названого правочину.

10 травня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В. Я. із заявою про прийняття на депозит грошових коштів у розмірі 160 000, 00 грн для передачі позивачу в рахунок оплати вартості 1/4 частини вищезазначеного житлового будинку. Також даною заявою ОСОБА_4 повідомила нотаріуса, що зобов'язання не може бути виконано безпосередньо, оскільки на даний час ОСОБА_3 від отримання грошових коштів за вищевказаним договором купівлі-продажу ухиляється. Водночас ОСОБА_4 просила нотаріуса надіслати повідомлення з приводу викладених у заяві фактичних обставин на ім'я позивача за місцем його проживання. Факт зарахування переданих відповідачем на рахунок приватного нотаріуса коштів у розмірі 160 000, 00 грн підтверджується копією платіжного доручення та копією квитанції від 10 травня 2016 року, виданої приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В. Я. (а.с.26-27).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну.

Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.

За загальним правилом (частина перша статті 692 ЦК України) оплата товару за договором купівлі-продажу здійснюється після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За правилами статті 692 ЦК України покупець повинен виконати свій обов'язок щодо оплати одразу в повному обсязі, тобто сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Сторони можуть відійти від цього положення, застосувавши розстрочення платежу (частина друга статті 692 ЦК України).

У випадку, якщо договором купівлі-продажу передбачена оплата товару через певний час після його передачі покупцю, покупець повинен провести оплату в строк, передбачений договором.

Якщо покупець не виконує свого обов'язку щодо оплати переданого йому товару в установлений договором купівлі-продажу строк, продавець набуває право вимоги такої оплати (частина третя статті 692 ЦК України) або розірвання договору з підстав, передбачених статтею 651 ЦК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення заявлених позовних вимог, апеляційний суд залишив поза увагою наявність судового рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2016 року у справі № 278/20/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу 1/4 частини вищезазначеного житлового будинку (а.с. 49), не надав оцінку предмету і підставам позовом у справі № 278/20/16-ц, рішення у якій набрало законної сили.

Відповідно до мотивувальної частини вказаного судового рішення ОСОБА_3 до ухвалення рішення у справі, що є предметом касаційного розгляду, вже звертався до ОСОБА_4 із аналогічним позовом, і за результатами його розгляду останньому судом було відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог у зв'язку із їх безпідставністю.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України, в якій зокрема вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім цього, із тексту судового рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2016 року (справа № 278/20/16-ц) вбачається, що підставами заявлених позовних вимог, які наводив позивач, було істотне порушення умов договору купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку, а саме порушення строків оплати з боку покупця.

За правилами пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України, 2004 року, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Аналогічну норму містить пункт третій частини першої статті 225 ЦПК України, де зазначено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Вищевказані вимоги процесуального закону апеляційний суд при перегляді справи залишив поза увагою, не з'ясував пов'язаність справи, яка була предметом апеляційного перегляду, зі справою № 278/20/16-ц, не перевірив їх на тотожність предмету і підстав позову, а також не надав оцінки можливості повторного розгляду справи за наявності рішення суду, яке набрало законної сили і яким вирішено спір між тими самими сторонами.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судом апеляційної інстанції, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові судові рішення, надати оцінку доводам сторін у цій частині, визначитись з можливістю розгляду цієї справи за наявності судового рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 28 березня 2016 року (справа № 278/20/16-ц).

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Апеляційного суду Житомирської області.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк