ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2018 року м. Кропивницький

справа № 394/509/17

провадження № 22-ц/781/749/18

Головуючий у суді І-ї інстанції Запорожець О.М.

Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Чельник О.І., Черненка В.В.,

секретар судового засідання Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ОСОБА_7 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ОСОБА_7 про визнання додаткового договору до договору оренди землі недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ОСОБА_7 (ТОВ «Агрофірма ОСОБА_7) про визнання додаткового договору № 1 до договору оренди землі АДРЕСА_1 від 20 грудня 2005 року недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначав що 20 грудня 2005 року, він і ТОВ «Агрофірма ОСОБА_7 уклали договір оренди земельної ділянки загальною площею 11,01 га терміном на 10 років.

В лютому 2016 року, позивач звернувся до керівника ТОВ «Агрофірма ОСОБА_7 за вирішенням питання про те, що закінчується термін дії договору оренди земельної ділянки, він виявив бажання в подальшому обробляти самостійно належну їй земельну ділянку, але разом з тим орендар дій ніяких не вчинив щодо повернення йому земельної ділянки, продовжує її обробляти , посилаючись на те, що укладено додаткову угоду.

В березні 2016 року позивачу стало відомо про те, що 03 вересня 2007 року між ним та ТОВ «Агрофірма ОСОБА_7, в особі директора ОСОБА_3, що діяв на підставі Статуту, надалі «Орендар», укладено додатковий договір до договору оренди землі АДРЕСА_1 від 20.12.2005 року, відповідно до якого збільшили строк дії основного договору на термін - 15 років.

06 квітня 2016 року закінчився термін дії договору оренди земельної ділянки, який був укладений терміном на 10 років. Орендар належним чином не проінформував і письмово не пропонував про намір укладення додаткового договору № 1 до договору оренди земельної ділянки, проект угоди не надсилав.

Додатковий договір до договору оренди землі все таки був укладений і оформлений без його відома.

Додатковий договір № 1 до договору оренди земельної ділянки знаходився увесь цей час у орендаря, поки позивач не розпочав процедуру повернення землі з оренди, витребував свій екземпляр додаткового договору в бухгалтерії відповідача, де йому було повідомлено, що договір оренди землі продовжений на 15 років. Отримавши на руки додатковий договір, позивач виявив, що він цього правочину не схвалював, тому оспорює його.

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним додатковий договір № 1 від 03 вересня 2007 року до договору оренди землі АДРЕСА_1 від 20 грудня 2005 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма ОСОБА_7, в особі директора ОСОБА_3, терміном на 15 років, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачем ставиться питання про скасування судового рішення з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права і ухвалення нового рішення про застосування строків позовної давності та відмову у задоволенні позовних вимог.

Зазначається, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Відповідач вказує, що реєстрація укладеного між сторонами договору оренди АДРЕСА_1 від 20 грудня 2005 року була проведена Новоархангельським відділом Кіровоградської регіональної філії центру ДЗК, про що в Державному реєстрі вчинено запис за АДРЕСА_1 від 06 квітня 2006 року, отже дія договору мала б припинитись - 06 квітня 2016 року.

03 вересня 2007 року було підписано додатковий, згідно якого було внесено ряд змін, що стосуються зокрема розміру орендної плати, строку дії правочину та чинності договору, кількості його екземплярів.

Вважає, що Товариство належним чином виконує умови договору, зокрема використовує земельну ділянку відповідно до п.п. 15-17 Договору, належно проводить нарахування та виплату орендної плати у строки та спосіб, передбачений договором. Як доказ виплати, а отже і прийняття орендних відносин сторонами, до матеріалів справи ним долучена довідка про нараховану та виплачену орендну плату за ввесь період користування, а також відомості на отримання орендної плати відповідно умов договору.

На думку відповідача суд першої інстанції не дав належної правової оцінки обставинам щодо приймання орендних відносин, в тому числі після закінчення дії основного договору в 2016 році, взяв за основу лише доводи позивача. Висновок суду першої інстанції ґрунтується фактично лише на одному доказі який знаходиться в матеріалах справи, а саме висновку судово-почеркознавчої експертизи, при цьому повністю невілюються інші докази/свідчення, які були заявлені Товариством та подані документи.

Також зазначає, що результати проведеної експертизи не є однозначними та повними, а отже можуть ставитись під сумнів. Почеркознавча експертиза була проведена на основі лише одного примірника додаткового договору, інші два примірники не досліджувалися, а отже висновки/результати експертизи є неповними.

Вважає, що судом безпідставно відмовлено у застосуванні позовної давності.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник ТОВ «Агрофірма ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, надав клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, через зайнятість.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін та інших осіб, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення позивача та його представника ОСОБА_5, які заперечували проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позов суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, а подана відповідачем заява про застосування строків давності не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 належить земельна ділянка, площею 11,01 га., розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області (а.с.6).

20.12.2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Агрофірма ОСОБА_7 було укладено договір оренди земельної ділянки АДРЕСА_1 на строк 10 років (а.с .4-5).

Згідно копії акту про передачу та прийом земельної ділянки в натурі без дати вказана земельна ділянка була передана у тимчасове користування відповідачу (а.с. 5 зворот).

03.09.2007 року від імені позивача з відповідачем був укладений додатковий договір № 1 до договору оренди землі АДРЕСА_1 від 20.12.2005 року, строком на 15 років, зареєстрований у Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП Центру ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України 10 вересня 2007 року за № 333 (а.с. 7, 17, 18).

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтями 14, 18, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину.

З метою повного і об'єктивного з'ясування обставин справи, належної перевірки доводів позивача та заперечень відповідача щодо підписання ОСОБА_2 спірного додаткового договору №1, ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2017 року у справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, за результатами проведення якої, згідно висновку експерта від 24.11.2017 року за №446/447/17-27, підпис від імені ОСОБА_2 у додатковому договорі № 1 від 03.09.2007 року до договору оренди землі АДРЕСА_1 від 20.12.2005 року, зареєстрованому у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України», запис у Державному реєстрі земель від 10 вересня 2007 року за № 333, виконаний рукописним способом, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів, не самим ОСОБА_2, а іншою особою (а.с.53-56).

Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би спростовував висновок експертизи.

Висновок експерта оцінено судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Оригінал додаткового договору, який зберігається у відповідача, не було надано відповідачем для проведення судово-почеркознавчої експертизи.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання відповідача про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи (а.с. 90-91). Доводи апеляційної скарги правильності ухвали суду не спростовують.

Слід зазначити, що відповідач взагалі заперечував проти проведення судової почеркознавчої експертизи (а.с.22), до клопотання про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи відповідач не надав оригінал додаткового договору, який зберігається у ТОВ. Також при поданні апеляційної скарги не заявлялося клопотання про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи.

Апеляційна скарга не містить інших доводів, щодо неправильності проведення експертизи, а також неправильності висновку судово-почеркознавчої експертизи.

Враховуючи те, що додатковий договір власник земельної ділянки особисто не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав, що свідчить про відсутність волі орендодавця на його укладення, суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визнання його недійсним.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують.

Спірний договір оренди за формою і змістом відповідає вимогам закону, є зареєстрованим у встановленому законом порядку, але експертизою підтверджено, що власник земельної ділянки його не підписував. Підписання договору особою, яка не має на це повноважень та відсутність волевиявлення власника, є підставою для визнання договору недійсним (ст.ст. 203,215 ЦПК України).

Щодо доводів апеляційної скарги про сплив позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

За положеннями ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла дізнатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

Відповідач заявив в суді першої інстанції про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 23, 24-26), посилаючись на те, що спірний додатковий договір укладено у вересні 2007 року і з часу його укладення пройшло більше трьох років. Крім того, про наявність додаткового договору позивач знав, отримуючи орендну плату в підвищеному розмірі згідно довідки (а.с. 26).

З такими доводами відповідача не можна погодитися з таких підстав.

Пунктами 9-10 договору оренди від 20 грудня 2005 року передбачено, що орендна плата вноситься в розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, її обчислення здійснюєтьтся з урахуванням індексу інфляції, додатковим договором визначено орендну плату в розмірі 2,5 %.

ТОВ «Агрофірма ОСОБА_7 на підтвердження доводів проінформованості позивача про існування та умови додаткового договору №1 надав суду: довідку про нарахування орендної плати за 2006-2017 роки (а.с.26,66); ксерокопію розрахунку нормативної грошової оцінки земельних ділянок (а.с.67-69); ксерокопію відомості на видачу орендної плати (а.с.70-81); ксерокопію списку згрупованих поштових переказів (а.с.82), проте вказані документи не є належними та допустимими доказами на підтвердження вказаного факту, вони не містять інформації про те відповідно до якого договору позивач отримував орендну плату.

З наданих відповідачем відомостей про виплату орендної плати за 2006-2017 роки (а.с 66, 70-82) не вбачається, на підставі чого нараховано та видано орендну плату: договору чи додаткового договору.

Крім того, щорічно директором ТОВ видавалися накази про виплату орендної плати в поточному році із зазначенням її розміру, зокрема її розмір в 2015 році збільшився до 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки (а.с. 83).

Початок перебігу строку позовної давності не можна обраховувати також з часу підписання оспорюваних змін до договору, оскільки сам власник земельної ділянки їх не підписував, тому не знав і не міг дізнатися про них, примірник змін до договору не отримував. Відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що примірник додаткового договору після державної реєстрації був вручений позивачу. Також колегія суддів враховує, що для проведення почеркознавчої експертизи було витребувано з відділу Держгеокадастру оригінал додаткового договору, оскільки позивач його не мав (а.с. 17).

Позивач правомірно розраховував на добросовісність та розумність у відносинах з відповідачем та не мав підстав сумніватися у правовому стані своєї земельної ділянки, а отже він не знав і не міг дізнатися про порушення свого права до моменту закінчення строку дії договору оренди від 20 грудня 2005 року у квітні 2016 року. Таким чином перебіг позовної давності для вимог позивача на день подання позову 10 серпня 2017 року не сплинув.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 317, 319 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав.Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян, власність зобов'язує. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

Враховуючи викладені обставини справи щодо достовірності встановлення факту не підписання позивачем додаткового договору про зміни до договору оренди та збільшення строку оренди з 10 до 15 років, не надання позивачу відповідачем примірника угоди про зміни до договору, що позбавило його можливості дізнатися про порушення свого права на земельну ділянку, колегія суддів приходить до висновку, що саме відповідач діяв недобросовісно в договірних відносинах, тому рішення суду про визнання цієї угоди недійсною є законним та справедливим, направленим на ефективний захист порушеного права позивача.

Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини, на які сторони посилались в обґрунтування своїх вимог і заперечень, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-81, 89 ЦПК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення даного позову і не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Доводи щодо порушення судом норм матеріального права є помилковими, оскільки під час розгляду справи суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі достатньо повно встановлених обставин справи.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375ЦПК України.

Ураховуючи те, що ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 16 квітня 2018 року зупинено дію рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року до закінчення апеляційного провадження у справі, виконання цього судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд Кіровоградської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 24 січня 2018 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня їїприйняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення (постанову) складено 21 червня 2018 року.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.І. Чельник

В.В. Черненко