АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року місто Київ.

Справа 756/6943/17

Апеляційне провадження № 22-ц/796/5469/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.,

суддів: Іванченко М.М., Рубан С.М.,

секретар судового засідання Задерей І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року, у складі судді Андрейчука Т.В. про відмову у задоволенні подання про затвердження мирової угоди, постановленої в приміщенні суду в місті Києві, (інформація про час постановлення ухвали та дату складання повного тексту ухвали відсутня)

в справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди, укладеної між сторонами в процесі виконання, заінтересовані особи: боржник - ОСОБА_3, стягувач - ОСОБА_1, -

ВСТАНОВИВ:

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

У березні 2018 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2 звернувся до суду з поданням про затвердження мирової угоди, укладеної між сторонами в процесі здійснення виконавчого провадження з виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року у справі №756/6943/17, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 6 990 480,00 гри, три відсотки річних за період з 02 травня 2017 року по 24 вересня 2017 року у сумі 78 714,72 грн., відсотки за користування коштами за липень та серпень 2017 року у розмірі 216 442,08 гри та судовий збір у сумі 8320,00 грн.

13 березня 2018 року сторони виконавчого провадження уклали мирову угоду, яку подали приватному виконавцеві для передачі її до суду.

З цих підстав приватний виконавець виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2 просив суд затвердити мирову угоду сторін виконавчого провадження, укладену в процесі виконання рішення суду.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2 про затвердження мирової угоди, укладеної між сторонами в процесі виконання рішення відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просив її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання про затвердження мирової угоди.

Посилався на те, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням процесуальних та матеріальних норм. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви з порушенням норм права, не врахував зміни до законодавства на час звернення з заявою. Право сторін при укладенні мирової угоди вийти за межі предмету спору, передбачене ч.1 ст.207 ЩІК України. Діюче законодавства дозволяє за мировою угодою передавати право власності на нерухоме майно і така мирова угода буде підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, яке виникає тільки після реєстрації (ст.182 ЦК України). Сторони в суді першої інстанції надали всі докази того, що інших стягувачів стосовно майна боржника, арештів та заборон третіх осіб на квартиру, яку бажає передати боржник, не має. Але суд не надав жодної аргументації даному факту та жодної оцінки наданим доказам. Таким чином, надана до суду мирова угода містить взаємні поступки, не порушує закон, жодні права чи інтереси третіх осіб також не порушує. Тому підстав для відмови в задоволенні заяви у суду не було.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання апеляційного суду не заявилися. Про дату та час судового засідання повідомлялися належним чином, що підтверджується зворотними поштовим повідомленням.

21.06.2018 року ОСОБА_3 подав клопотання про розгляд справи без його участі та просив задовольнити апеляційну скарг.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположених свобод 1950 року.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Оболонського районного суду від 02 листопада 2017 року у справі №756/6943/17 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму основного боргу у розмірі 6990480,00 грн., три відсотки річних за період з 02 травня 2017 року по 24 вересня 2017 року у сумі 78714,72 грн., відсотки за користування коштами за липень та серпень 2017 року у розмірі 216442,08 грн. та судовий збір у сумі 8320,00 грн.

12 лютого 2018 року постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_2 відкрито виконавче провадження №55788446 з виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 02 листопада 2017 року у справі №756/6943/17.

Згідно з умовами мирової угоди від 13 березня 2018 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, сторони домовились про те, що боржник у рахунок погашення частини боргу передає у власність стягувачу нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 Натомість предметом спору у справі №756/6943/17 було стягнення грошових коштів.

Крім того судом було встановлено, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року вжито заходів забезпечення позову у цивільній справі №756/6943/17 шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволені подання про затвердження мирової угоди, суд першої інстанції виходив з того, умови поданої на затвердження суду мирової угоди не відповідають вимогам ст. 434 ЦПК України, оскільки не направлені на врегулювання спору, а є вимогою про перехід права власності на нерухоме майно. Наведені умови мирової угоди суперечать положенням ЦПК України, а укладена між сторонами мирова угода суперечить закону, а тому не підлягає затвердженню судом.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком місцевого суду, так як він є обґрунтований та повній мірі відповідає встановленим обставинам та вимогам закону, виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 434 ЦПК України мирова угода, укладена між сторонами, або заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ.

Суд має право відмовити у затвердженні мирової угоди у процесі виконання рішення з підстав, визначених ст. 207 цього Кодексу, а у задоволенні заяви про відмову від примусового виконання рішення, з підстав, визначених ст. 206 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Відповідно до ч.5 ст.207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними або одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Відмовляючи в задоволенні подання, місцевий суд виходив з того, що мирова угода за умовами якої боржник передає особі у рахунок повного погашення боргу нерухоме майно, яке не було предметом судового спору, не відповідає вимогам закону та виходить за межі предмету позову, позаяк залежать від багатьох інших факторів, як наприклад: оформлення нерухомого майна з обов'язковим нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією, з'ясування наявності заборони відчуження нерухомого майна, його застави, прав на нього третіх осіб, та інших обставини, які не можуть бути з'ясовані судом під час вирішення питання про затвердження мирової угоди, укладеної в межах виконавчого провадження.

На думку апеляційного суду, такий висновок місцевого суду є вірним, оскільки затвердження мирової угоди призведе до зміни власника на нерухоме мано на яке накладено арешт при розгляді даного спору.

Також апеляційний суд вважає правильним висновок місцевого суду про те, що п. 3.6. мирової угоди від 13 березня 2018 року, укладеної сторонами виконавчого провадження №55788446, передбачено, що у зв'язку з її затвердженням арешт, накладений ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 12 червня 2017 року на квартиру АДРЕСА_1, підлягає зняттю, однак зняття арешту з майна в такий спосіб суперечить ст. 158 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги з приводу використання судом правових висновків, які базувались на старому законодавстві, апеляційний суд не приймає, так як відмовлено заявнику було на підставі діючих процесуальних норм.

Посилання в скарзі на те, що суд першої інстанції не мав права відмовляти в затвердженні мирової угоди у зв'язку з тим, що сторони вийшли за межі предмета спору, так як таке право передбачено ч.1 ст.207 ЩІК України, оскільки діюче законодавства дозволяє за мировою угодою передавати право власності на нерухоме майно і така мирова угода буде підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, яке виникає тільки після реєстрації (ст.182 ЦК України), а сторони в суді першої інстанції надали всі докази того, що інших стягувачів стосовно майна боржника, арештів та заборон третіх осіб на квартиру, яку бажає передати боржник, не має, апеляційний суд не приймає з огляду на таке:

Статтею 46 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено черговість задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів наступним чином:

1. У разі якщо під час розподілу грошових сум у випадку, передбаченому пунктом 3 частини першої статті 45 цього Закону, стягнутої суми недостатньо для задоволення вимог стягувачів за виконавчими документами, кошти розподіляються виконавцем між стягувачами в такій черговості:

1) у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна;

2) у другу чергу задовольняються вимоги щодо стягнення аліментів, відшкодування збитків та шкоди, завданих внаслідок кримінального або адміністративного правопорушення, каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, а також у зв'язку із втратою годувальника;

3) у третю чергу задовольняються вимоги працівників, пов'язані з трудовими правовідносинами;

4) у четверту чергу задовольняються вимоги стягувачів за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, вимоги щодо збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та вимоги щодо податків та інших платежів до бюджету;

5) у п'яту чергу задовольняються всі інші вимоги.

2. Вимоги стягувачів кожної наступної черги задовольняються після задоволення в повному обсязі вимог стягувачів попередньої черги. У разі якщо стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми. Вимоги стягувачів щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інші вимоги, пов'язані з трудовими правовідносинами, задовольняються в порядку надходження виконавчих документів.

У разі якщо виконавчі документи щодо виплати заборгованості із заробітної плати та інших вимог, пов'язаних із трудовими правовідносинами, надійшли протягом одного дня і стягнутої суми недостатньо для задоволення в повному обсязі всіх вимог за такими виконавчими документами, відповідні вимоги задовольняються пропорційно до належної кожному стягувачу суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до повідомлення з ПАТ «Комерційний індустріальний банк» ОСОБА_3 є поручителем за кредитним договором, заборгованість за яким станом на 19.02.2018 року складає 4 254 736,55 грн. таким чином передача у власність ОСОБА_1 нерухомого майна ОСОБА_3, який є поручителем за кредитним договором укладеним з ПАТ «Комерційний індустріальний банк», в подальшому може вплинути на права останнього.

Також апеляційний суд виходить з того, що матеріали подання не містять жодних даних того, що у ОСОБА_3 наявні чи відсутні зобов'язання перед іншими особами, в тому числі в межах відкритих інших виконавчих проваджень, а тому затвердження мирової угоди призведе до порушень черговості задоволення вимог стягувачів передбачених ст. 46 ЗУ «Про виконавче провадження».

Крім того, затвердження мирової угоди впливатиме на права ОСОБА_5, яка зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого суду про те, що затвердження мирової угоди може вплинути на права третіх осіб, та висновків про наявність інших обставини, які не можуть бути з'ясовані судом під час вирішення питання про затвердження мирової угоди, укладеної в межах виконавчого провадження.

При цьому, апеляційний суд вважає, що в даному випадку сторони виконавчого провадження не позбавлені права на звернення до суду для зняття арешту з спірної квартири та передачі її стягувачу шляхом укладення цивільно-правового договору визначеного ЦК України.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 375, 382-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повна постанова складена 27 червня 2018 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді С.М. Рубан

М.М.Іванченко