Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

місто Київ

справа № 263/10874/15-ц

провадження № 61-4550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 березня 2016 року у складі судді Кір'якової Н. П. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 травня 2016 року у складі колегії суддів: Кочегарової Л. М., Ігнатоля Т. Г., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 36 525, 31 дол. США.

На обґрунтування своїх вимог позивач стверджував, що 25 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № MRC0G104000173, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 36 800, 00 дол. США з метою їх використання для придбання житлової нерухомості, а позичальник зобов'язалася повернути кредит у повному обсязі не пізніше 24 травня 2027 року та сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом у розмірі 1, 00 % річних, а також сплатити інші платежі у розмірі, строк та в порядку, що передбачено кредитним договором.

Усупереч умовам зазначеного договору ОСОБА_3 не здійснювала своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості за кредитом та процентами, у зв'язку з чим станом на 18 серпня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 36 525, 31 дол. США, що складається з: 32 539, 70 дол. США - заборгованість за кредитом; 2 949, 31 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 514, 90 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 521, 40 дол. США - заборгованість зі сплати пені за несвоєчасність виконання зобов'язань.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, обґрунтовуючи свої вимоги нормами статей 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги повністю.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, у якому просила розірвати кредитний договір, посилаючись на те, що банк не виконав свої зобов'язання за кредитним договором та не надав їй кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку, з огляду на наведене просила розірвати кредитний договір від 25 травня 2007 року. Заявлений позов обґрунтовувала посиланням на статті 610-612 ЦК України.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 березня 2016 року зазначені позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 січня 2016 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково; у задоволенні позову ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору відмовлено.

Щодо первісного позову банку у своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_3 умови кредитного договору виконувала неналежним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість, а тому суд вважав необхідним частково задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та стягнути з відповідача на користь позивача наявну заборгованість.

У частині відмови у задоволенні зустрічного позову суд керувався тим, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором належним чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 про розірвання кредитного договору.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05 травня 2016 року рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 березня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що, вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитом та процентам за користування кредитом, а також заборгованості з комісії за користування кредитом, суд першої інстанції оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з'ясував належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки невиконання відповідачем умов кредитного договору дало підстави позивачу для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості. Щодо позову ОСОБА_3 апеляційний суд зазначив, що підстави позову є непереконливими та такими, що суперечать умовам договору, оскільки на виконання пункту 1.1 договору грошові кошти перераховані на відповідний рахунок банку, що дало відповідачу можливість укласти договір купівлі-продажу чотирикімнатної квартири № 79 на вул. Купріна, 37 у місті Маріуполі та передати цю квартиру в іпотеку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»; передбачені законом істотні підстави для розірвання договору у позовній заяві не наведені і під час розгляду справи судом не встановлені.

ОСОБА_3 у травні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, прийняти нове рішення про задоволення позову про розірвання кредитного договору та про відмову у задоволенні позову банку.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що при розгляді апеляційний суд не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи. Судом прийняті докази, які не можуть слугувати підтвердженням позовних вимог, зокрема щодо отримання позичальником грошових коштів готівкою через касу банку за кредитним договором. Також суди не надали оцінку факту невідповідності умовам кредитного договору розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», згідно з яким безпідставно щорічно збільшувалось поточне сальдо за кредитом. Заявник, з огляду на зазначене, просив призначити судово-економічну експертизу, проте у задоволенні відповідного клопотання безпідставно відмовлено. Окрім того, суди не надали належної оцінки виписці по рахунку № 0644, помилково розцінивши її як доказ внесення відповідачем грошових коштів за кредитом, оскільки згідно з умовами договору для цієї мети позичальнику був відкритий рахунок під іншим номером, а саме: № 8057.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 10 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 31 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 травня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № MRC0G104000173, на підставі якого позичальник отримала кредит у сумі 36 800, 00 дол. США на придбання житлової нерухомості та 8 393, 70 дол. США на сплату страхових платежів відповідно до умов договору. За умовами договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу або перерахування на рахунок, зазначений в договорі, а позичальник, в свою чергу, зобов'язалась повернути банку кредит, сплатити відсотки та винагороди в зазначений у договорі строк до 24 травня 2027 року.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином, що підтверджується ордером-розпорядженням від 25 травня 2007 року № 1 про видачу кредиту згідно з кредитним договором від 25 травня 2007 року № MRC0G104000173 та заявою на видачу готівки від 25 травня 2007 року № 1, згідно з якою ОСОБА_3 надані кредитні кошти у сумі 36 800, 00 дол. США, про що свідчить підпис позичальника (а.с.113).

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 18 серпня 2015 року складає 36 525, 31 дол. США та яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 32 539, 70 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 2 949, 31 дол. США, заборгованості з комісії за користування кредитом у сумі 514, 90 дол. США, пені за несвоєчасне виконання зобов'язань у сумі 521, 40 дол. США.

Судом встановлено, що позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена з його умовами, оскільки висловила своє волевиявлення на його укладення шляхом підписання кредитного договору. Крім цього, згідно з випискою за рахунком ОСОБА_3 протягом певного періоду часу належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що вона знала про умови кредитування та визнавала за собою зобов'язання перед банком.

У статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (частина перша статті 530 ЦК України ).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

За правилом статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

У статті 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати відсотків, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Оцінюючи обставини справи у сукупності Верховний Суд дійшов до переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином визначили характер спірних правовідносин та обрали норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, врахували відповідним чином наявність заяви ОСОБА_3 на видачу готівки за кредитним договором, а також той факт, що позичальник здійснювала погашення кредиту за встановленим графіком, отже фактично визнавала отримання грошових коштів.

Окрім цього, у судовому засіданні 21 грудня 2015 року відповідач факт отримання грошових коштів за кредитним договором визнала у повному обсязі. Також зазначила, що саме за рахунок отриманих у кредит грошових коштів придбала квартиру і протягом значного часу сплачувала кредит з урахуванням підвищених відсотків.

Таким чином, посилання заявника у касаційній скарзі на те, що нею не були отримані грошові кошти за кредитним договором спростовуються наявними в матеріалах справи доказами та поясненнями самої ОСОБА_3, а тому Верховний Суд не вважає їх обґрунтованими.

Щодо посилання заявника на відсутність повідомлення банком про вимогу дострокового повернення кредиту Верховний Суд врахував таке.

Відповідно до пункту 7.1. кредитного договору кінцевим строком повернення кредиту є 24 травня 2027 року.

Водночас сторони кредитного договору встановили як загальний строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань із щомісячним погашенням платежів (пункт 7.1 кредитного договору). Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до пункту 2.3.3 кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування.

Наведені положення договору кореспондуються із приписами частини другої статті 1050 ЦК України про те, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Ці положення застосовуються до відносин за кредитним договором на підставі статті 1054 ЦК України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, доводи заявника про незаконність судових рішень з огляду на відсутність доказів надсилання банком їй повідомлень про дострокове повернення кредиту є неспроможними, оскільки способом повідомлення боржника є також звернення банку до суду із відповідним позовом.

Зазначена правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 21 лютого 2018 рокуу справі № 1522/8930/12. Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено.

Банк звернувся з позовом до суду у вересні 2015 року, втім позичальник протягом розгляду справи вимоги банку про виконання умов кредитного договору й сплату заборгованості не виконала.

З врахуванням наведеного суди зробили обґрунтовані висновки, що ОСОБА_3 порушила взяті на себе кредитні зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитом, яка підлягає стягненню з неї на користь банку.

Доводи заявника про відмову у задоволенні клопотання про призначення судово-економічної експертизи Верховний Суд не вважає слушними, оскільки заявником відповідне клопотання у судовому засіданні 11 березня 2016 року належним чином обґрунтоване не було, не зазначено, для з'ясування яких обставин необхідно її провести, не наведено перелік запитань, які необхідно поставити на вирішення експертизи. Доводи заявника у цьому контексті щодо підвищення поточного сальдо у наданому банком розрахунку є припущеннями, які не є підставою для призначення експертизи.

Верховний Суд, встановив, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених рішень не впливають. Інші доводи заявника, зокрема щодо того, що розрахунок банку є неналежним доказом, оскільки містить інформацію щодо грошових коштів за іншим номером рахунку, аніж був відкритий позичальнику, спрямовані на зміну оцінки доказів, що об'єктивно здійснено судами першої та апеляційної інстанцій, перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик