Справа № 206/6171/17
Провадження № 2/206/198/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Мороза К.Т.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Приватне акціонерне товариство "Європейський страховий союз" про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

09.03.2017 відповідач рухаючись по вул. Донецьке шоссе, керуючи автомобілем Lexus, номерний знак НОМЕР_1 не дотримався безпечної дистанції скоїв зіткнення з автомобілем Honda, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням позивача ОСОБА_1 Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Провина відповідача була підтверджена постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. 10.03.2017 позивач звернувся до третьої особи з повідомленням про ДТП. Того ж дня, експертом було проведено дослідження пошкодженого автомобіля Honda, номерний знак НОМЕР_2, про що складено відповідний звіт, згідно якого матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Honda, номерний знак НОМЕР_2, склав 128089,84 грн. В той же час, будь-яких рішень позивач від третьої особи, щодо відшкодування спричиненої шкоди, не отримував. Виходячи з вищевикладеного, позивач просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду у розмірі 128089,84 грн., витрати понесені на залучення експерта у розмірі 1600 грн. та витрати зі сплати судового збору.

Відповідач заперечуючи проти задоволення позову вважав, що у його задоволенні судом має бути відмовлено оскільки, по-перше, позивач у даному випадку мав звертатись із позовом до страхової компанії, тобто третьої особи, оскільки відповідальність відповідача була застрахована; по-друге, звіт про оцінку вартості матеріального збитку, на думку відповідача та його представника, не може бути належним доказом завданого позивачу збитку через завищення у такому звіті цін на деталі; по-третє, наданий звіт не відповідає вимогам ст.ст. 102, 108 ЦПК України. Крім того, позивачем не було надано доказів ремонту вказаного пошкодженого авто, а також, те, що дослідження автомобіля проводилось без повідомлення та присутності відповідача.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

28.11.2017 суддею Самарського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_6 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.

В той же час, згідно розпорядження керівника апарату Самарського районного суду м. Дніпропетровська № 91-р від 10.04.2018 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» та відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, у зв'язку із звільненням ОСОБА_6 з посади судді у відставку, здійснено повторний автоматизований розподіл даної справи. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.04.2018 цивільну справу розподілено судді Маштака К.С. 13.04.2018 дану справу прийнято суддею Маштаком К.С. Під час розгляду справи судом розглянуто клопотання/заяви, заслухано пояснення та заперечення сторін та їх представників, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

04.06.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

09.03.2017 о 12 год. 10 хв., в м. Дніпро, вул. Донецьке Шосе, вул. Петрозаводська, водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем Lexus н.з. НОМЕР_1, відволікся від керування, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем Honda н.з. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_1 У результаті ДТП вищевказані автомобілі отримали механічні пошкодження. Водій ОСОБА_3 порушив вимоги п.2.3 б, п.13.1 ПДР України, за що відповідальність передбачена ст.124 КУпАП. ОСОБА_3 було визнано винним та притягнуто да адміністративної відповідальності. Вказані обставини підтверджуються відповідною постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, яка набрала чинності. Даний факт, також був визнаний відповідачем та не заперечувався (а.с.9, 107).

Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ "Європейський страховий союз", як власника наземного транспорту, згідно Полісу АК/4359171 (а.с.112).

У судовому засіданні із пояснень позивача було встановлено, що на час розгляду справи автомобіль відремонтовано, ремонт здійснювався на неофіційному СТО. Крім звіту, долученого до матеріалів даної цивільної справи, позивач звертався до іншого суб'єкта оцінювання, який, також, робив ремонтну калькуляцію, за якою вартість матеріального збитку була дійсно менша, а ніж вартість, визначена у звіті, який долучено до справи.

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За правилами статей 1167, 1168 та 1200 ЦК України якщо деліктне зобов'язання виникло із факту смерті фізичної особи, кредиторами можуть бути чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), особи, що проживали однією сім'ю з особою, яка померла. Зазначені особи як кредитори мають право вимагати від боржника відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи. Крім того, суб'єкти, визначені в пунктах 1-5 частини першої статті 1200 ЦК України, мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, в розмірі, обчислюваному виходячи з середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов'язання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, доводи відповідача та його представника щодо необхідності позивачу звертатись із позовом до страхової компанії, тобто третьої особи, через те, що відповідальність відповідача була застрахована спростовуються, оскільки виключно позивачу належить право обирати, у даному випадку, суб'єкта відшкодування шкоди, тобто до винної особи у заподіянні шкоди або до страхової компанії, де була застрахована відповідальність винуватця.

На підтвердження вартості матеріального збитку, завданого власнику КТЗ, зі сторони позивача було надано відповідний звіт, який судом відхиляється з огляду на таке.

20.03.2017 ФОП ОСОБА_7 було складено Звіт про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 8317. Загальні положення даного звіту містять посилання на те, що Звіт про оцінку містить професійну думку оцінювача щодо імовірної (ринкової) вартості об'єкта. Проведений аналіз, міркування та висновки обмежуються лише викладеними припущеннями й обмежувальними умовами і представляють власне професійне судження оцінювача.

Так, відповідно до вказаного звіту вартість відновлювального ремонту автомобіля Honda н.з. НОМЕР_2 без врахування коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають зміні складає 117237,57 грн., матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля Honda н.з. НОМЕР_2 в результаті його пошкодження складає 128089,84 грн. (а.с.14-37).

В той же час, правову основу регулювання проведення відповідного автотоварознавчого дослідження становить Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092, що встановлює вимоги до оформлення результатів оцінки, оціночні процедури визначення вартості КТЗ.

Відповідно до п. 5.2 вказаної Методики, у разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату.

Вказані телеграма та/або виклик, на думку суду, є важливим моментом підготовки до процедури огляду, під час якої необхідна присутність всіх заінтересованих сторін. Це потрібно для попередження випадків виникнення спірних питань або розбіжностей у заінтересованих сторін.

Однак, даний звіт містить інформацію, що дослідження пошкодженого автомобіля проводилось лише у присутності власника КТЗ.

Водночас, під час судового розгляду відповідач посилався на те, що не згоден із вказаним звітом, оскільки суми вказані в останньому значно завищені та те, що його не було повідомлено про дату проведення дослідження, внаслідок чого він був позбавлений можливості бути на ньому присутнім.

Отже, суд вважає, що відповідач безпідставно не викликався для участі в огляді транспортного засобу, попередження чого могло б вирішити конфлікт ще під час відповідного дослідження.

Детально дослідивши Звіт про оцінку вартості матеріального збитку завданого власнику КТЗ № 8317, на предмет відповідності даного документу Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, суд дійшов висновку, що вказаний звіт у порушення п. 4.4. Розділу ІV, не містить дати надходження матеріалів (транспорту) для оцінки звіту (акта), висновку; інформації про майнові права власника на КТЗ; додатки, які становлять невід'ємну частину звіту (акта). Крім того, у звіті відсутні посилання на джерело отримання усіх даних, наведених у звіті, що позбавляє суд можливості перевірити актуальність джерела використаної інформації, враховуючи той факт, що відповідач посилається на завищення цін суб'єктом оцінювання у даному звіті.

Більш того, в зазначеному звіті взагалі не міститься висновку, що, визначена оцінювачем матеріальна шкода, завдана власнику автомобіля саме внаслідок ДТП, яка мала місце 09.03.2017.

Окрім вищевикладеного суд відхиляючи вищезазначений звіт, як доказ вартості матеріального збитку, виходить із такого.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Цивільним процесуальним законодавством чітко передбачено вимоги до висновку експерта, зокрема у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, проте в порушення до ч. 7 ст. 102 ЦПК України, вказаний звіт даної інформації не містить.

В той же час, статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії до доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Виходячи із вищевикладеного та враховуючи пояснення надані позивачем у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що Звіт про оцінку КТЗ № 8317, як доказ вартості матеріального збитку, судом має бути відхилений.

Інших доказів на підтвердження вартості нанесеного матеріального збитку, зокрема відповідного висновку, позивачем суду не надано.

Щодо наданих відповідачем screenshot деталей, вартість яких значно менша ніж зазначена у звіті, суд зазначає, що такі докази судом, також, відхиляються оскільки вказана інформація (screenshot) не містить дати (року, місяця), таким чином, суд позбавлений можливості перевірити актуальність цін вказаних деталей на момент здійснення дослідження.

Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 11, 22, 23, 999, 1166-1168, 1200 ЦК України, ст. ст. 3, 6, 9, 22-31 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_3)до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_4) про відшкодування шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 14.06.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак