Справа № 146/1549/17
РІШЕННЯ

Іменем України

"20" червня 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі головуючого Пилипчука О.В.

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Томашпіль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат на дитину,-

В С Т А Н О В И В:

5 грудня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом і попросила стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, на її користь додаткові витрати на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 4930,27 гривень, а також понесені судові витрати, що складаються із надання правової допомоги в розмірі 300 гривень.

Відповідно до п.9 1.1 Розділу XIІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Свій позов ОСОБА_3 обґрунтувала наступним.

5 лютого 2012 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем у справі.

Від спільного проживання у них 30 серпня 2012 року народився син ОСОБА_6.

Рішенням Томашпільського районного суду від 5 листопада 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Томашпільського районного суду від 26 вересня 2017 року вирішено стягувати із відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 в твердій грошовій сумі 800 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Позивачка ОСОБА_3 вказує, що з 5 вересня по 17 жовтня 2017 року та з 15 листопада по 21 листопада 2017 року син ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується довідками ОСОБА_7 РМЦ ПМСД від 15 вересня, 17 жовтня, 21 листопада 2017 року. В звязку із лікуванням дитини позивачем за період лікування було витрачено 4930,27 гривень, що підтверджується фіскальними чеками на придбання ліків.

Враховуючи, що дитина часто хворіє, а також вимоги ст. 185 СК України, згідно якої той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами, зокрема, хворобою, позивач вважає, що відповідач зобовязаний приймати участь у витратах, повязаних з лікуванням їхнього сина у розмірі половини від понесених позивачем витрат.

13 лютого 2017 року відповідачем ОСОБА_4 було подано до суду відзив на позовну заяву ОСОБА_3, в якому він просить відмовити позивачу в задоволенні позову, мотивуючи тим, що позивач не повідомляла його про хворобу сина та про необхідність придбання ліків. Окрім того, довідки лікаря не містить дати, накладна від 5 вересня 2017 року не містить номера, не всі призначені ліки дозволені дитині, оскільки ліки призначаються з 12 років, не всі ліки в товарних чеках були призначені лікарем, деякі товарні чеки не відповідають терміну лікування дитини, так як у придбані ліки дні дитина не хворіла.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній та просить позов задовольнити. Відносно правової допомоги попросили відмовити, оскільки розмір правової допомоги не підтверджений належним чином.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 не визнавали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, просили у задоволенні позову відмовити.

19 червня 2018 року відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_3 визнав частково, а саме в розмірі 542,60 гривень за період лікування з 16 по 21 листопада 2017 року пояснюючи це тим, що позивачем реально на лікування дитини були витрачені саме ці кошти, а інші кошти не є такими, що підтверджують факт захворювання дитини, призначення ліків лікувальною установою і витратою коштів на лікування саме на дитину ОСОБА_5

Суд, заслухавши пояснення сторін у справі та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність ї достовірність показань сторін по справі, сприяючи всебічному й повному зясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За змістом ч. 8 ст. 7, ч. 2 ст. 150, ст. 180 СК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Нормами ст. 18 Конвенції про захист прав дитини закріплено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або повністю.

Таким чином, участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов'язком батька (матері) незалежно від сплати ним (нею) аліментів, і Закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах, а обставини, що мають істотне значення, враховуються лише при визначенні судом розміру участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі виникнення спору.

Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. за №3 звернув увагу на те, що стягненню підлягають не тільки фактично зазнані додаткові витрати на утримання дитини, а і передбачувані додаткові витрати, викликані особливими обставинами, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі.

Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України, додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема. необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв'язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися, залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі, істотними є такі обставини, як стан здоров'я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства га стягнення аліментів» роз'яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - витягами з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Судом встановлено, що у сторін є неповнолітня дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, в свідоцтві про народження якого позивач записана матірю, а відповідач батьком (а.с.4).

Як вбачається із довідок та виписки ОСОБА_7 ЦРЛ, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, лікувався амбулаторно, зокрема, з 13 жовтня 2017 року по 17 жовтня 2017 року (а.с.5), з 5 вересня 2017 року по 15 вересня 2017 року (а.с.6), з 15 листопада 2017 року по 16 листопада 2017 року (а.с.7), з 15 листопада 2017 року по 21 листопада 2017 року (а.с.8).

Окрім того, на запит адвоката відповідача ОСОБА_7 ЦРЛ було надано відповідь, згідно якої надано копію листа призначень ліків ОСОБА_5, який знаходився на лікуванні в інфекційному відділенні з 16 листопада 2017 року по 21 листопада 2017 року (а.с.45-46).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України№ 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII(дата набуття чинності для України: 27.09.1991 року) держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У пунктах 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, являються документи, а саме довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

На підтвердження доказів щодо придбання ліків позивачем надано товарні чеки та накладні (а.с. 11-30), з яких вбачається придбання ліків на суми:

17 жовтня 2017 року на 29,40 грн;

16 жовтня 2017 року на 49,50 грн;

18 жовтня 2017 року на 54,80 грн;

13 жовтня 2017 року на 160,00 грн;

5 вересня 2017 року на 922,60 грн;

13 листопада 2017 року на 145,10 грн;

13 листопада 2017 року на 152,50 грн;

15 листопада 2017 року на 41,00 грн;

15 листопада 2017 року на 266,00 грн;

16 листопада 2017 року на 324,40 грн;

16 листопада 2017 року на 102,25 грн;

17 листопада 2017 року на 293,35 грн;

18 листопада 2017 року на 259,35 грн;

(без зазначення дати) на 242,00 грн;

19 листопада 2017 року на 335,45 грн;

20 листопада 2017 року на 237,12 грн;

21 листопада 2017 року на 291,95 грн;

24 листопада 2017 року на 920,00 грн.

Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, позивачка просить стягнути з відповідача витрати пов'язані з хворобою дитини.

Оглянувши вищевказані товарні чеки та накладні, суд бере до уваги лише ті, що стосуються періоду лікування дитини, а саме придбання ліків у період, підтверджений медичними довідками: з 13 жовтня 2017 року по 17 жовтня 2017 року, з 5 вересня 2017 року по 15 вересня 2017 року, з 15 листопада 2017 року по 16 листопада 2017 року, з 16 листопада 2017 року по 21 листопада 2017 року, а тому чеки на придбання ліків за 18 жовтня 2017 року, 13 листопада 2017 року, 24 листопада 2017 року і чек без дати суд до уваги не приймає, оскільки вважає ці докази не підтвердженими та не допустимими.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Таким чином на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Доводи відповідача про те, що позивач не повідомляла його про хворобу сина, про необхідність придбання ліків на увагу не заслуговують, оскільки батьки зобовязані піклуватися про своїх дітей, зокрема, станом їхнього здоровя, окрім того, шлюб між сторонами розірвано і сторони проживають окремо.

Також не заслуговують на увагу і доводи відповідача, що витрати понесені позивачем, понесені саме на лікування їхньої спільної дитини, оскільки факт лікування дитини підтверджений медичними довідками, як і факт призначення ліків, доводи щодо призначених окремих ліків, оскільки стороною відповідача не заявлялося клопотання щодо виклику фахівця у даній галузі для встановлення, чи дозволяється конкретний лікувальний препарат для саме його дитини і чи дозволено приймати конкретні лікувальні препарати одночасно.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, з урахуванням їх належності та допустимості, врахувавши ті обставини, що позивачем ОСОБА_3 підтверджено факт лікування дитини ОСОБА_5 з 13 жовтня 2017 року по 17 жовтня 2017 року, з 5 вересня 2017 року по 15 вересня 2017 року, з 15 листопада 2017 року по 16 листопада 2017 року, з 16 листопада 2017 року по 21 листопада 2017 року та придбання ліків у ці періоди, а також враховуючи те, що витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) мають бути однаковими, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3, а саме із відповідача на користь позивача підлягають стягненню додаткові витрати в розмірі 1707,94 гривень (4930,67:2=1707,94).

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, відповідно ст. 3 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви сплачується судовий збір.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 4 даного Закону, за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 даного Закону, від сплати судового збору під час розгляду справи звільняються позивачі у справах про стягнення, зокрема, додаткових витрат на дитину.

Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Суми прожиткового мінімуму на 2018 рік встановлено Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" від 07.12.2017 р. N 2246-VIII.

Так, станом на 1 січня 2018 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1762,00 гривень.

Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 704,80 гривень, з відповідача на користь держави.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Так, стороною позивача надано суду квитанцію до прибуткового ордера № 10 від 11 листопада 2017 року, згідно якої адвокатом ОСОБА_1 від ОСОБА_3 прийнято 300 гривень за складання позовної заяви (а.с.31); квитанцію до прибуткового ордера № 10/4 від 18 квітня 2018 року, згідно якої прийнято від ОСОБА_3 4933,60 гривень за надання правової допомоги (а.с.74); розрахунок витрат на правову допомогу та акт виконаних робіт на підтвердження суми 4933,60 гривень (а.с.75-76).

Стороною відповідача надано до суду квитанцію про сплату судових витрат за надання правничої допомоги від 12 лютого 2018 року, згідно якої адвокатом ОСОБА_2 прийнято від ОСОБА_4 гонорар в сумі 2819,20 гривень за надання правничої допомоги (а.с.47); акт виконаних робіт, детальний опис робіт від 12 лютого 2018 року на підтвердження суми 2819,20 гривень (а.с.49).

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, суд приходить до наступного.

Так, судом вирішено про часткове задоволення позову ОСОБА_3В, а саме 1707,94 гривень із 4930,67 гривень, які вона просила. Тобто судом задоволено 34,64% позовних вимог позивача, а тому і витрати на правову допомогу підлягають стягненню з відповідача на користь в розмірі 34,64%, що становить 1812,92 гривень із 5233,60 гривень, які вона просила.

Відповідно, судом частково відмовлено і відповідачу, а саме відповідач ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 в розмірі 89%, визнаючи позовні вимоги у сумі 542,60 гривень, що становить 11%. Однак судом вирішено відмовити позивачу лише на 65,36% суми додаткових витрат, відповідно і витрати на правову допомогу підлягають стягненню з позивача на користь відповідач в розмірі 65,36%, що становить 1842,63 гривень із 2819,20 гривень, які він просив.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 19, 48,76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 141, 180, 181, 185 СК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, Законом України «Про охорону дитинства», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення додаткових витрат на дитину задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер 336715322, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_5, додаткові витрати на неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1707,94 грн (одну тисячу сімсот сім гривень 94 копійки).

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь держави 704,80 грн (сімсот чотири гривні 80 копійок) судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер 336715322, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_5, витрати, що складаються з надання правової допомоги в розмірі 1812,92 грн (одну тисячу вісімсот дванадцять гривень 92 копійки).

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер 336715322, яка проживає ІНФОРМАЦІЯ_5, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, витрати, що складаються з надання правової допомоги в розмірі 1842,63 грн (одну тисячу вісімсот сорок дві гривні 63 копійки).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: ОСОБА_8

Повний текст рішення виготовлено 21 червня 2018 року