Номер провадження: 22-ц/785/3012/18
Номер справи місцевого суду: 501/3112/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Гірняк Л.А., Сегеди С.М.,

при секретарі: Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє особисто та як законний представник неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, (третя особа орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 листопада 2017 року,-

встановила:

30 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3, яка діє особисто та як законний представник неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, (третя особа орган опіки та піклування Чорноморської міської ради Одеської області) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Посилаючись на те, що позивачка ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_1. За зазначеною адресою зареєстровані, однак фактично не проживають відповідач, яка є донькою позивача та її неповнолітні діти.

З 2002 року відповідач разом з дітьми переїхала в с.Олександрівка, м.Чорноморська Одеської області до свого чоловіка. З зазначеного часу відповідач не мешкає за місцем реєстрації без поважних причин та не несе будь-яких витрат по утриманню житлового приміщення, у звязку з чим позивач звернулась до суду з вказаним позовом.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє особисто та як законний представник неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду.

Частиною 1 ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст.405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

За правилами ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

За статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства», охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Згідно статті 18 вищезазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.

Згідно статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Окрім причин поважності зазначених у ст.71 ЖК України, до таких можна віднести винну поведінку позивача, якщо він чинив перешкоди у проживанні відповідача.

Матеріали справи містять акти від 25 жовтня 2016 року та від 23 жовтня 2016 року (а.с.6,7) про непроживання відповідачки та її дітей, в якому зазначено, що станом на 25 жовтня 2016 року та станом на 23 жовтня 2016 року з 2002 року, зі слів сусідів, встановлено, що відповідачка та її діти по вищезазначеній адресі не проживають, проте з даного акта не вбачається, що відповідачка та її діти не проживають останній рік за зазначеною адресою, а лише встановлено факт їх відсутності станом на 25 жовтня 2016 року.

Крім того, акт складено на підставі слів сусідів, та з акту не вбачається яким чином сусідами встановлено непроживання відповідачки та її дітей в квартирі.

Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог в частині визнання ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.

Інших доказів на підтвердження доводів позову щодо непроживання відповідачки та її дітей в спірній квартирі без поважних причин понад один рік чи вибуття їх на інше постійне місце проживання, Позивачка не надала та не просила їх забезпечити.

Крім того позивачем в розпорядження суду не надані докази того, що для малолітніх дітей створені за місцем проживання її батьків належні умови для духовного, інтелектуального, культурного, соціального їх розвитку, їх матеріального забезпечення.

Таким чином позов про визнання ОСОБА_3 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає.

Отже суд першої інстанції, оцінивши достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано прийшов до висновку, що позивачем в повному обсязі не доведено обґрунтованість позовних вимог, у звязку з чим, у задоволенні позову відмовив в повному обсязі.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно (а.с.4).

За зазначеною вище адресою, зареєстровані позивач, відповідач та її неповнолітні діти - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5).

За правилами ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Частиною 4 ст.9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись: ст. 367; п. 1 ч. 1 ст. 374; ст. 375; 381-384; 390 ЦПК України, колегія суддів -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 червня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10