АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

08 червня 2018 року

ОСОБА_1

справа № 642/1257/17

провадження № 22-ц/790/2701/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Колтунової А.І., Маміної О.В.,

за участю секретаря: Плахотнікової І.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення безпідставно набутого майна,

з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова, постановлене 09 лютого 2018 року, під головуванням судді Гримайло А.М., в залі суду в м. Харків,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 28 січня 1977 року він уклав шлюб з ОСОБА_4, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб. З 1990 року між ними сімейні відносини фактично припинені, хоч шлюб до теперішнього часу офіційно не розірваний. З січня 2011 року у нього фактично утворилася сімя з ОСОБА_3 вони спільно проживали, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. Проте, вони не мали свого постійного житла. Так, спочатку вони проживали у належному йому садовому (дачному) будиночку; з 2012 року винаймали кімнату у гуртожитку. У 2013 році ним було прийнято рішення за власні кошти придбати житловий будинок для спільного проживання. Проте, оскільки офіційно він перебував в зареєстрованому шлюбі, він вирішив не реєструвати нерухоме майно на своє імя, а домовився з ОСОБА_3, що право власності на будинок буде зареєстровано на її ім*я, а вона згодом його відчужить на його користь за договором дарування. Ними було знайдено будинок, що розташований за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 175. За домовленістю з продавцем ціна цього будинку становила 26 000 доларів США, що в еквіваленті на той час становило 208000 грн. 04 червня 2013 року ним було надано продавцю будинку ОСОБА_5 власні кошти в сумі 8000 грн. як завдаток на придбання вказаного житлового будинку, про що була написана відповідна розписка. Незважаючи на те, що він мав гідний дохід, коштів на придбання житлового будинку не вистачало та він вимушений був взяти кредит. Так, 19 липня 2013 року між ним ПАТ «ОСОБА_6 Ворота» був укладений договір споживчого кредиту, за яким він отримав 170 000 грн. При цьому, відповідно договору поруки № 134/1 від 19 липня 2013 року ОСОБА_3 стала поручителем за цим кредитним договором.

У той же день, 19 липня 2013 року, кошти, отримані від банку за кредитним договором, були конвертовані в долари США та загальна сума 26 000 доларів США передана ОСОБА_3 для придбання житлового будинку.

19 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Котлова ,175.

Після укладення цього договору у вказаному будинку вони проживали спільно з ОСОБА_3 однією сімєю до початку 2017 року. Проте, відповідач відмовилась виконувати взяті на себе зобовязання щодо укладення договору дарування. У січні 2017 року вона попросила його звільнити будинок, оскільки нібито мала намір продати будинок. Таким чином, оскільки ним було передано відповідачу власні грошові кошти в розмірі 26000 доларів США для придбання житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 175 в рахунок майбутнього отримання вказаного житлового будинку у власність; відповідач взяті на себе зобовязання щодо передачі у власність йому житлового будинку не виконала, грошові кошти, отримані від нього на придбання цього будинку, не повернула та набула без достатньої правової підстави майно, збагатившись за його рахунок, відповідно, завдала йому майнової шкоди. Враховуючи офіційний курс НБУ гривні до долара США, встановлений на день подачі позову, сума заборгованості відповідача перед ним становить 679120, 00 грн., яку він просить стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, при цьому суд неповно зясував всі фактичні обставини справи. Зазначає, що суд, в порушення норм матеріального права прийшов до висновку про те, що ст. 1212 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Вказує на те, висновок суду про те, що грошові кошти передавались за договором позики суперечить позовним вимогам та позиції позивача. В даній справі, позивач і відповідач не укладали договір позики, ні усно, ні письмово, а отже, положення ст. 1047 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Крім того, зазначає, що судом безпідставно не були взяті до уваги показання свідків та інші наявні в матеріалах справи письмові докази, якими безпосередньо підтверджується факт передачі грошових коштів позивачем відповідачу. Звертає увагу суду на те, що позивач передав відповідачу грошові кошти не за договором, а поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тому в даній категорії справ показання свідків є належними засобами доказування. Крім того, вказує на те, що судом безпідставно не було прийнято до уваги правову позицію Верховного Суду України по справ № 6-2978цс15 від 23.03.2016 року.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_3 вказує, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою для набуття майна. Звертає увагу суду на те, що позивачем не надана суду розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, в той час, як факт передачі грошей має бути підтверджений належними письмовими доказами, проте позивачем не було надано таких доказів. Наполягає на тому, що наданими по справі доказами повністю підтверджується факт придбання відповідачем спірного житлового будинку за рахунок власних коштів та повного розрахунку нею з продавцем будинку на момент підписання договору, що підтверджується розпискою, власноруч написаною ОСОБА_5

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 19 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 як «Продавцем» та ОСОБА_3 як «Покупцем» посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованому в реєстрі за номером 272 продавець передав у власність покупця житловий будинок № 175 з надвірними будівлями по вулиці Котлова у місті Харкові, покупець сплатив за сказаний будинок 208 000 грн., що сторони домовились рахувати як 26 000 доларів США.

Згідно розписки, написаній ОСОБА_5 від 19 липня 2013 року, останній отримав 208 000 грн., що є еквівалентом 26 000 доларів США за вказаним договором купівлі-продажу житлового будинку від 19.07.2013 року та матеріальних претензій до ОСОБА_3 не має.

Позивач ОСОБА_2 наполягав на тому, що він отримав кредитні кошти з метою придбати за них житловий будинок № 175 з надвірними будівлями по вулиці Котлова у місті Харкові для спільного проживання з ОСОБА_3 Вказує на те, що між ним та відповідачкою існувала домовленість, що ОСОБА_3 оформить на себе договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, а в майбутньому шляхом укладення з позивачем договору дарування передасть останньому право власності на спірний будинок.

З матеріалів справи вбачається, що позов було пред'явлено ОСОБА_2 на підставі ст. 1212 ЦК України. Позивач не лише зазначив норму права, а й обґрунтував свої позовні вимоги посиланням на положення ст. 1212 ЦК України, вважав спірні грошові кошти безпідставно набутими відповідачем.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122 цс 14, стаття 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок № 175 по вул. Котлова у м. Харкові відповідач набула за договором купівлі-продажу від 19 липня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованому в реєстрі за номером 272.

Відповідач набула майно за достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Зазначений правочин недійсним не визнаний.

Позивач просить стягнути грошові кошти з ОСОБА_3, при цьому із його пояснень та із змісту позовної заяви вбачається, що він не заперечує, що ОСОБА_3 особисто грошових коштів не отримувала, ОСОБА_2 наполягає на тому, що грошові кошти він передав не ОСОБА_3, а ОСОБА_5

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів того, що кредитні грошові кошти, які були отримані позивачем в банківській установі, були передані продавцю будинку, який придбала відповідач.

Суд першої інстанції надав вірну оцінку показанням свідків, зокрема показанням свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, яким обставини, на які посилається позивач, а саме, що кредит позивач отримав для придбання будинку, який буде оформлено на жінку, з якою він проживає - відомі зі слів ОСОБА_2

Із розписки від 19 липня 2013 року, на яку посилається позивач не вбачається, що грошові кошти були отримані ОСОБА_5 від ОСОБА_2, у вказаній розписці зазначено, що ОСОБА_5 отримав кошти за договором купівлі-продажу, претензій до ОСОБА_3 не має.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказіва того, що будинок, право власності на який набула відповідач, був придбаний за кошти, належні позивачу та доказів того, що зазначені дії відбулися поза межами будь-якого правочину між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Посилання суду першої інстанції на норми права, що регулюють договір позики та зазначення про те, що правовідносини між сторонами містять ознаки договору позики не вплинули на правильність рішення суду.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.П.Пилипчук

Судді О.В. Маміна

ОСОБА_13