Постанова

іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 754/13775/15-ц

провадження № 61-1800св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнецова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Шевчука О. П., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Стрижеуса А. М., Антоненко Н. О., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, визначення способу участі батька у спілкуванні з дитиною.

Позов мотивовано тим, що з 27 травня 2009 року по 17 квітня 2015 року позивач перебував із ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка ОСОБА_6. Після розірвання їхнього шлюбу відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, при цьому жодних причин і мотивів своєї відмови не пояснює. Зауважив, що він любить дитину, приймав і бажає приймати участь у її вихованні.

Ураховуючи викладене, просив суд зобов'язати відповідача не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні і визначити способи його участі у спілкуванні та вихованні дитини, а саме: першої та третьої суботи і неділі забирати дочку в суботу з 9 год. та повертати дитину за місцем проживання відповідача у неділю до 18 год.; два тижні влітку для спільного відпочинку та оздоровлення дитини; два тижні під час зимових канікул дитини; місцем спілкування батька з дочкою визначити місце фактичного проживання батька - квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року ОСОБА_4 у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено обставини, на які він посилався, оскільки з наданих доказів та показів свідків не встановлено чинення відповідачем перешкод у спілкуванні з дитиною; позивач з метою захисту своїх прав не звертався до державних органів, зокрема, до служби у справах дітей, правоохоронних органів.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін з посиланням на його відповідність вимогам закону.

У касаційній скарзі, поданій 1 серпня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, всупереч вимог статті 159 СК України, не визначили способи участі батька у спілкуванні з дитиною, чим обмежили його права, передбачені нормами законодавства.

Заявник вказує, що у висновку Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації орган опіки та піклування рекомендував визначити такий спосіб його участі у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_6, за яким він міг спілкуватись зі своєю малолітньою дочкою у будь-який час. У висновку зазначено, що мати дитини ОСОБА_5 категорично заперечувала проти визначення конкретних днів та годин спілкування батька з дитиною, що додатково підтверджує факт створення нею перешкод у спілкуванні з дочкою. За відсутності домовленості узгодження сторонами графіку є найбільш доцільним, що надало б можливість двом батькам планувати свій час відпочинку з дитиною.

Відкрито касаційне провадження ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 серпня 2016 року і ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріли цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 27 травня 2009 року по 1 квітня 2015 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка ОСОБА_6

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано та визначено місце проживання неповнолітньої дитини з матір'ю.

Статтею 157 СК України встановлено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

При цьому відповідно статті 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно з висновком органу опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 15 лютого 2016 року № 104-1071 орган опіки та піклування рекомендує визначити такий спосіб участі ОСОБА_4 у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_6, за яким він буде спілкуватись зі своєю малолітньою дочкою щоденно у будь-який час. Фактів чинення позивачу перешкод у спілкуванні з дитиною не встановлено, мати дитини не заперечує проти щоденного та постійного спілкування батька з дочкою.

Також судом першої інстанції з показань свідків ОСОБА_7, яка працює нянею дочки, та ОСОБА_8, рідної сестри позивача, оцінених судом, не встановлено чинення перешкод матір'ю дитини її батьку, який з метою захисту своїх, як він стверджує, порушених прав ні до служби у справах дітей, ні до правоохоронних органів не звертався.

З наданої позивачем роздруківки його переписки з відповідачем електронною поштою та в соціальних мережах судами попередніх інстанцій та обставина, що мати дитини чинить перешкоди батьку в спілкуванні з дочкою, також не встановлена.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, в той час як касаційний суд не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову з підстав його недоведеності.

Водночас колегія суддів роз'яснює, що у разі чинення відповідачем таких перешкод або ухиляння нею від виконання рішення органу опіки та піклування, відповідач має право звернутися до суду з позовом за захистом порушених прав.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 липня 2016 року - без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О.Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак