Провадження № 22-ц/779/726/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Капущак С.В.

з участю представника апелянта та представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Івано-Франківської області на ухвали Івано-Франківського міського суду в складі судді Татарінової О.А., постановлені 20 квітня 2018 року в м. Івано-Франківську, в справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України, про визнання незаконним, скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та виселення,

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся в суд із вищевказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у липні 2012 року відповідно до умов про інвестиційну діяльність прокуратура області отримала квартиру АДРЕСА_1. Згідно реєстру права власності на нерухоме майно право власності на цю квартиру зареєстровано за Державою в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном Генеральна прокуратура України, право оперативного управління належить прокуратурі Івано-Франківської області. Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07 серпня 2012 року №522 на підставі клопотання прокуратури Івано-Франківської області спірна квартира закріплена за нею як службова та надана заступнику прокурора області ОСОБА_3 В подальшому 04 жовтня 2012 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради прийняв рішення №622, згідно пп. 8.3 якого квартиру переоформлено в ордерну. Вважає вказане рішення незаконним, оскільки питання щодо переоформлення квартири в ордерну вирішено без згоди Кабінету Міністрів України, чим порушено його право власності.

При цьому позивач зауважив, що ОСОБА_3 згідно наказу Генерального прокурора України від 23 жовтня 2014 року №2530-ц звільнений із органів прокуратури з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати пп. 8.3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 04 жовтня 2012 року, а також виселити ОСОБА_3 із спірної квартири без надання йому іншого житла.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 16 квітня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача залучено Кабінет Міністрів України.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14 вересня 2017 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2018 року провадження в даній справі в частині виселення ОСОБА_3 закрито у звязку з відсутністю спору між сторонами.

Цього ж дня іншою ухвалою Івано-Франківського міського суду провадження в справі в частині визнання незаконним та скасування пп. 8.3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 04 жовтня 2012 року закрито у звязку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розяснено позивачу право на звернення з даним позовом в порядку господарського судочинства.

Не погоджуючись із вказаними ухвалами, перший заступник прокурора Івано-Франківської області подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права. Просить ухвали скасувати, справу направити для продовження розгляду по суті.

Зокрема, апелянт зазначає, що, закриваючи провадження у справі в частині виселення, суд виходив з того, що ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, адже у паспорті наявна відмітка про зміну реєстрації та згідно договору купівлі-продажу від відчужив квартиру. З таким висновком апелянт не погоджується, оскільки основною позовною вимогою є визнання та скасування рішення виконавчого комітету про переведення квартири із службової в ордерну, а позовна вимога про виселення є похідною, і саме в такому порядку ці вимоги повинні розглядатися, тому судом порушено норми процесуального права, а саме ст. ст. 228, 229 та 259 ЦПК України. Більше того, на думку апелянта, наявність в паспорті відмітки про реєстрацію за іншою адресою та наявність договору купівлі-продажу квартири жодним чином не свідчать, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі; особи, які стали набувачами спірного житла, в якості свідків судом не залучались; крім того, рішення суду могло б вплинути на їх права та обовязки.

Апелянт стверджує, що після ухвалення рішення по другій позовній вимозі суд закрив провадження у справі, виходячи з того, що спір, який є предметом розгляду вказаної справи виник між двома юридичними особами, а тому його слід розглядати за правилами господарського судочинства. Проте з таким висновком апелянт не погоджується, оскільки вказаний спір є спором про право цивільне, так як стосується зміни статусу житла та виселення із службового житла і, крім того, одним із відповідачів є фізична особа, тому вказаний спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

З наведених підстав апелянт просить вказані ухвали скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд повно і всебічно дослідив обставини справи та правомірно закрив провадження у справі, тому підстав для скасування ухвал суду немає. Зокрема, зазначає, що позивач не довів порушення його права, оскільки, роблячи посилання на протиправність дій виконавчого комітету, позивач не вказав, ким було ініційовано питання про переведення квартири в ордерну на відповідному засіданні виконавчого комітету, та не надав жодного підтверджуючого доказу, що винні особи понесли покарання, і що вчинення таких дій суперечить інтересам держави в особі Кабінету Міністрів України. Стверджує, що з моменту винесення оскаржуваного рішення пройшло більше ніж два роки, тому слід застосовувати не трирічний строк позовної давності, а шестимісячний, як це вимагає КАС України. Крім того, вважає, що суд не мав права змінювати його процесуальний статус із третьої особи на співвідповідача.

Інші учасники справи відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечила проти задоволення апеляційної скарги з мотивів, наведених у відзиві, та просила залишити ухвали суду без змін.

Представник відповідача виконкому Івано-Франківської міської ради та представник третьої особи в засідання апеляційного суду не зявились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення апелянта, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2014 року перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся в суд з позовом (в остаточній редакції після зміни предмету позову) до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 про скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та виселення із службового житла, посилаючись на те, що пп. 8.3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 04.10.2012 року №622 без відома власника житла Кабінету Міністрів України, право оперативного управління належить прокуратурі Івано-Франківської області, було переоформлено квартиру АДРЕСА_1 із службової в ордерну.

Позивач просив визнати незаконним та скасувати пп. 8.3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та виселити ОСОБА_3 із квартири без надання йому іншого житла.

У поданому письмовому запереченні (а. с. 93-96) ОСОБА_3 просив закрити провадження у справі, зазначаючи, що справа повинна розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що пунктом 6.1 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 07.08.2012 року №522 квартира АДРЕСА_2 закріплена за прокуратурою Івано-Франківської області як службова, а пунктом 7.4 надана заступнику прокурора Кіперу О.О. (а. с. 16).

Встановлено, що підпунктом 8.3 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 04.10.2012 року №622 вищевказану квартиру переоформлено ОСОБА_3 із службової в ордерну (а. с. 18).

Із копії договору купівлі-продажу квартири від 02 лютого 2015 року вбачається, що ОСОБА_3 (продавець) відчужив вищевказану квартиру ОСОБА_4В.(покупцю) (а. с. 188-189). ОСОБА_3 подав клопотання про закриття провадження справі у звязку з відсутністю предмета спору (а. с. 187).

Закриваючи провадження у справі в частині позовної вимоги про виселення ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами відсутній спір, оскільки відповідач ОСОБА_3 з березня 2015 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживає та не користується вказаною квартирою, що підтверджуються відміткою у паспорті відповідача, копією договору купівлі-продажу квартири.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки суд не врахував наступне.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору.

Необхідність запровадження такого правила обумовлена тим, що відповідно до статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Проте поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Таким є висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 03 травня 2018 року по справі №404/251/17.

У справі, що розглядається, факт відчуження ОСОБА_3 спірної квартири та наявність в паспорті відмітки про реєстрацію за іншою адресою, не дають підстав стверджувати, що між сторонами відсутній спір щодо виселення, оскільки такі докази безпосередньо не підтверджують, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірній квартирі, а особа, яка стала її набувачем до участі в справі чи надання пояснень, не залучалась; крім того, рішення суду могло б вплинути на її права та обовязки.

Отже, у суду не було підстав вважати, що між сторонами відсутній спір щодо виселення ОСОБА_3 із спірної квартири.

Більше того, правовий статус квартири оспорюється, і навіть у разі доведення того, що відповідач не проживає у спірній квартирі, але є невизначеність у правах і обов'язках сторін, це не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Викладені обставини залишились поза увагою суду першої інстанції, який неправильно застосував положення п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а тому оскаржувана ухвала суду про закриття провадження у справі в частині позовної вимоги про виселення ОСОБА_3 підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Закриваючи провадження у справі в частині визнання незаконним та скасування пп. 8.3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 04.10.2012 року, суд виходив з того, що оскільки провадження у справі в частині виселення ОСОБА_3 закрито, то спір виник між субєктами господарювання, а тому справа підвідомча Господарському суду Івано-Франківської області.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Предметом даного судового розгляду є вимога першого заступника прокурора Івано-Франківської прокуратури до органу місцевого самоврядування про визнання недійсним та скасування пп. 8.3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 04.10.2012 року, яким житлове приміщення - квартиру, переоформлено із службової в ордерну фізичній особі ОСОБА_3 (членам її сімї) та житлових прав яких безпосередньо стосується цей спір.

Цивільний процесуальний кодекс України у редакції, чинній на час подання позову, передбачав, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 15).

ЦПК України у редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, також встановлює, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ГПК України (в редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, в тому числі: 15) інші справи у спорах між суб'єктами господарювання.

Отже, критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Як встановлено судом апеляційної інстанції та вбачається з позовної заяви, заяви про зміну предмета позову, позовні вимоги в даній справі спрямовані на захист прав щодо об'єкту нерухомого майна-квартири шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення з боку інших осіб, тобто, між учасниками спору існує спір про цивільне право за участі і фізичних осіб про їх право на житло, яке безпосередньо виникає з цього спору, що виключає його розгляд в господарському судочинстві.

Враховуючи наявність спору про право цивільне, невідповідність субєктного складу відповідачів приписам ч. 1 ст. 20 ГПК України та зважаючи на незаконність закриття провадження у справі в частині позовної вимоги про виселення відповідача ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про закриття провадження в частині визнання незаконним та скасування пп. 8.3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради №622 від 04.10.2012 року, оскільки правовідносини між сторонами по справі є житловим (цивільним) спором і такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заперечення ОСОБА_3 про те, що у даній справі слід застосовувати не трирічний строк позовної давності, а шестимісячний, як це вимагає КАС України, не заслуговують на увагу, адже дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства, не можуть бути застосовані.

Також заперечення ОСОБА_3 про те, що суд не мав права змінювати його процесуальний статус із третьої особи на співвідповідача, є безпідставні, оскільки суд діяв відповідно до процесуального закону, чинного на момент залучення співвідповідача, а саме ч. 1 ст. 33 ЦПК України, якою передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Апеляційний суд також відхиляє заперечення відповідача про те, що позивач не довів порушення свого права, оскільки таке питання підлягає вирішенню судом у рішенні, яке ухвалюється по суті спору в результаті розгляду справи по суті, а не на стадії закриття провадження у справі.

З огляду на викладене, ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Івано-Франківської області задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2018 року в частині закриття провадження у справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України, про виселення ОСОБА_3 та ухвалу Івано-Франківського міського суду від 20 квітня 2018 року в частині закриття провадження у справі за позовом першого заступника прокурора Івано-Франківської області до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Кабінет Міністрів України, про визнання незаконним та скасування п.п.8.3 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 622 від 04.10.2012 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_5

Повний текст постанови складено 08.06.2018 р.