Справа № 462/68/17 Головуючий у 1 інстанції: Румілова Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1052/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В., розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу,

встановила:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованості за договором позики від 05.05.2010 року, оформленим як «гарантійне зобовязання», в розмірі 142500 доларів США.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.02.2018 року провадження в даній справі зупинено до розгляду Стрийським міськрайонним судом цивільної справи №461/6876/17 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання правочину «гарантійного зобовязання» недійсним та про визнання договору позики неукладеним.

Ухвалу суду оскаржив представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, просить її скасувати з підстав порушення норм процесуального права і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що відповідач зловживає своїми процесуальними правами, спрямованими на затягування розгляду справи. Порушення судом норм процесуального права, на думку апелянта, полягає в тому, що судом не встановлено обєктивної неможливості розгляду справи, оскільки справа близько року знаходилась в провадженні суду і відповідач ОСОБА_5 визнавав факт отримання грошових коштів та подавав докази, які, нібито, підтверджують факт повернення цих коштів, а тому вважає, що справу можна було б розглядати на підставі наявних у ній доказів.

Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, передбачене п.14 ч.1 ст.353 ЦПК України, в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року, тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.13 ст.7, ч.2 ст.369 цього Кодексу без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України, суд зобовязаний зупинити провадження у справі у разі обєктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

В цьому пункті також зазначено, що суд не може посилатись на обєктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (п.33), така підстава для зупинення провадження у справі застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Зупиняючи провадження у даній справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що її розгляд неможливий без вирішення іншої цивільної справи, в якій відповідач ОСОБА_5 оспорює договір позики, укладений з позивачем у формі «гарантійного зобовязання», вважаючи його неукладеним, з тієї підстави, що суму грошових коштів, вказаних ним в «гарантійному зобовязанні», він, в дійсності, від позивача ОСОБА_2 не отримував.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки при вирішенні питання зупинення провадження районним судом не враховано наведеної вище норми п.6 ч.1 ст.251 ЦПК України і не обґрунтовано належним чином існування обєктивної неможливості розгляду даної справи та її вирішення на підставі доказів, які позивач подав на підтвердження обставин, якими обґрунтовує свої вимоги, а відповідач, на підтвердження обставин, якими обґрунтовує свої заперечення проти позову (а.с.26), зокрема, подаючи письмову розписку про виконання грошового зобовязання за договором позики («гарантійного зобовязання») (а.с.27), відтак, фактичні обставини, які входять до предмету доказування в даній справі, зокрема, щодо факту передачі-отримання грошових коштів, їх повернення тощо, можна встановити у даній справі на підставі належних та допустимих доказів, без вирішення тієї іншої справи, до розгляду якої суд першої інстанції зупинив провадження.

Таким чином, суд першої інстанції при вирішенні даного питання порушив норми процесуального закону, який його регулює, дійшов своїх висновків без належного обґрунтування підстав для зупинення провадження, а тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.6, 379 ч.1 п.4, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 23 лютого 2018 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

ОСОБА_6