Справа № 346/5603/17
Провадження № 22-ц/779/591/2018
Головуючий у 1 інстанції Беркещук Б. Б.
Суддя-доповідач Матківський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі колегії суддів:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів: Василишин Л.В., Максюта І.О.

секретаря Капущак С.В.

з участю: апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року ухваленого суддею Беркещук Б.Б. повний текст якого складено 12 березня 2018 року,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2017 року позивач звернулася в суд із даним позовом та просила ухвалити рішення про розірвання шлюбу з відповідачем, неповнолітніх дітей залишити проживати з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище ОСОБА_3 та стягнути з відповідача судові витрати.

Вимоги позивач обгрунтувала тим, що з відповідачем зареєстрували шлюб 28 лютого 2014 року зареєстрували шлюб. Від спільного проживання у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З чоловіком на протязі тривалого часу виникали суперечки, скандали, що призводили до неможливості спільного проживання . Кожен з них має протилежні погляди на шлюб та сім»ю . Перебуває у декретній відпустці по догляду за дітьми, не має змоги працювати, а чоловік постійно дорікає, що він утримує сім'ю, хоча коштів не надає. Кошти, які вона мала отримувати після народження дітей відповідач забирав. Зверталась до відділу поліції в Тлумацькому районі, оскільки відповідач наносив їй тілесні ушкодження.

З грудня 2017 року спільно не проживають, сімейні стосунки між ними припинені, спільного господарства не ведуть .Відповідач вигнав її з дому, забравши дітей і не дає можливості бачитися з ними.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишено проживати при матері.

Після розірвання шлюбу залишено ОСОБА_3 прізвище ОСОБА_3.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 640 гривень.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та направити справу до іншого суду за підсудністю.

Апелянт у скарзі зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги його клопотання про відкладення розгляду справи, розглянув у його відсутності, чим позбавив права подати належні документи на спростування вимог позивача.

Судом в частині вирішення питання про залишення дітей з матір'ю неповно дослідив дане питання, не врахував положення ст. 161 СК України та ухвалив рішення, яке не відповідає фактичним обставинам справи.

У справі відсутні докази про те, що діти проживають з матір'ю. На сьогоднішній день діти проживають та зареєстровані з ним в АДРЕСА_3.

Згідно висновку Тлумацьої РДА від 04.07.2017 року місце проживання дітей визначено з ним, оскільки позивач залишила сім»ю і переїхала проживати до своєї матері в с. П'ядики, Коломийського району.

Вважає, що суд помилково залишив дітей на проживання з мамою, оскільки не встановив обставини, що діти проживають з ним, а мати не цікавиться їхнім вихованням.

03.05.2018 року представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав доповнення до апеляційної скарги.

Представник апелянта просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення проживання малолітніх дітей та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітніх дітей при батькові.

Представник у скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково врахував принцип ст. 6 Декларації прав дитини, оскільки Декларація прав дитини не є міжнародним договором та має рекомендаційний характер.

При вирішенні місця проживання дитини обґрунтованим є застосування положень Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, якою стверджується рівність батьків щодо можливостей на виховання дитини і права на проживання з нею. Аналогічна норма викладена у ЗУ «Про охорону дитинства», згідно якої батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.

Крім цього, вихованню та догляду малолітніх дітей батькові допомагають дідусь та бабуся по батьковій лінії, які є членами сім'ї малолітніх дітей.

Суд першої інстанції не врахував інформаційний лист ВССУ від 17.08.2017 року №9-1580/4-17, у якому зазначено, що Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «М.С. Проти України», у якому констатував порушення Україною права заявника, гарантованого ст. 8 «Право на повагу до приватного і сімейного життя» Конвенції, у зв'язку і рішенням національних судів про визначення проживання дитини заявника.

Посилаючись на практику ЄСПЛ, представник апелянта вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи щодо визначення місця проживання дітей.

Батьком ОСОБА_1. неодноразово піднімалось питання перед компетентними органами з приводу неналежного виконання матір'ю дітей ОСОБА_3 своїх батьківських обов'язків.

Перебуваючи з малолітнім сином у інфекційній лікарні позивач вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 178 КУАП (розпивання пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв у заборонених законом місцях або поява у громадських місцях у п'яному вигляді), про що співробітниками патрульної поліції складено відповідний протокол. Позивач також порушувала режим перебування в лікарні.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 покинула дітей та виїхала у невідомому напрямку. З моменту виїзду ухиляється від своїх обов'язків по вихованню дітей, участі у їх фізичному, духовному, культурному, соціальному розвитку та матеріальному забезпеченні не приймає.

Суд першої інстанції не залучив до участі у справі орган опіки та піклування для визначення місця проживання малолітніх дітей, не застосував принцип «важливості урахування інтересів дитини».

Органом опіки та піклування Тлумацької РДА надано письмовий висновок щодо визначення малолітніх дітей з батьком.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та його представника, які вимоги скарги підтримали та просили скасувати рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання малолітніх дітей та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітніх дітей при батькові, позивача та її представника, які вимоги скарги заперечили, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За статтею 367 ЦПК, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 28 лютого 2014 року. Від спільного проживання у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що шлюб між сторонами існує формально і його необхідно розірвати, а малолітніх дітей залишити проживати при матері, враховуючи інтереси кожного з подружжя та їх дітей.

Апелянтом оскаржується рішення тільки в частині залишення неповнолітніх дітей на проживання з позивачем.

Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів вважає, що апелянт ОСОБА_1 необґрунтовано зазначає у скарзі, що суд першої інстанції з порушенням вимог законодавства ухвалив рішення про залишення дітей проживати з матір»ю без його участі, чим позбавив можливості подати належні документи на спростування вимог позивача.

Справа судом першої інстанції призначена для розгляду на 05.02.2018 року про що апелянт ОСОБА_1 був повідомлений під розписку а.с. 15 ще 15.12.2017 року. Судова повістка ОСОБА_1 надіслана разом із копією ухвали про відкриття провадження у справі, копією позовної заяви, доданих до неї документів та запропоновано дати письмове заперечення а.с. 12-15.

У день розгляду справи ОСОБА_1 подав до суду заяву про перенесення судового розгляду у зв»язку із зверненням 02.02.2018 року за правовою допомогою адвокатом. У зв»язку з поданою заявою розгляд справи перенесено на 06.03.2018 року та повідомлено повісткою під розписку а.с. 21 від 08.02.2018 року.

02.03.2018 року ОСОБА_1 знову звернувся до суду першої інстанції із заявою про перенесення судового засідання у зв»язку з проходженням медичної комісії та подав копію направлення до лікаря на цей ж день. Про необхідність проходження медичного огляду ОСОБА_1 у день розгляду справи у поданій ним заяві не зазначено, також відсутні такі відомості і у поданому ним направленні на лікарську консультацію.

Відповідно до копії доручення для надання безоплатної правової допомоги а.с. 45 апелянту ОСОБА_1 02. 02. 2018 року, тобто ще до першого судового засідання на 05.02.2018 року було призначено для надання правової допомоги адвоката, однак жодних заперечень, щодо відсутності згоди на залишення малолітніх дітей з мамою згідно заявлених позовних вимог ОСОБА_1 не подано. Одночасно колегія суддів звертає увагу на те, що відповідач ОСОБА_1 не зважаючи на пропозицію суду надати свої заперечення, щодо заявлених позивачем вимог у тому числі і щодо проживання дітей з мамою, ще до закінчення розгляду справи звертався із заявами до директора Центру соціальних служб дітей та молоді, начальника у справах дітей, виконкому селищної ради для видачі довідки та інших документів а.с. 139-141 та 145. У даних заявах ОСОБА_1 зазначав, що мати ОСОБА_3 залишила сім»ю та виїхала у невідомому напрямку.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків встановлених цією статтею.

Відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про судове засідання, повторно не з'явився для розгляду справи, а суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що зазначені ним причини неявки на 06.03.2018 року не є поважними, тому розглянув справу на підставі зібраних доказів та у встановлені процесуальним законодавством строки.

Відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду першої інстанції тільки у частині передачі дітей на проживання з матір'ю та до апеляційної скарги подав висновок Тлумацьої РДА від 04.07.2017 року про доцільність залишення проживати дітей з ним.

Оскільки даний висновок виготовлений ще до звернення ОСОБА_3 з даним позовом, а відповідач ОСОБА_1 тільки у апеляційній скарзі заявив спір про місце проживання дітей, колегією суддів відповідно до ст. 19 Сімейного Кодексу України надіслано запит до органів опіки і піклування про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з одним із батьків.

Згідно висновку Служби у справах дітей Тлумацької районної державної адміністрації Івано-Франківської області від 29.05.2018 року, орган опіки та піклування Тлумацької РДА вважає за доцільним визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1 (а.с. 183-187).

Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини П»ядицької об»єднаної територіальної громади від 30.05.2018 року а.с. 195 розгляд питання про надання висновку перенесено та вирішено для об'єктивного вирішення питання запросити ОСОБА_1

13.06.2018 року комісія з питань захисту прав дитини П»ядицької об»єднаної територіальної громади Коломийського району вирішила надати висновок про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю ОСОБА_3, за що проголосувало 6 членів комісії, проти - 0 та 1 утримався.(а.с.243-244).

Згідно висновку П'ядицької сільської об'єднаної територіальної громади Коломийського району рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з матір'ю ОСОБА_3 (а.с. 241-242).

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно з частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (Мамчур проти України, № 10383/09, ЄСПЛ від 16 липня 2015 року).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, в усякому випадку в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості; також малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до копії листа Тлумацького відділення Коломийського відділу поліції позивач ОСОБА_3 09.09.2016 року зверталась із заявою про спричинення їй ОСОБА_1 тілесних ушкоджень. 27.09.2016 року дане провадження було закрито за примиренням сторін. 19.02.2018 року позивач ОСОБА_3 зверталась із письмовою заявою, що колишній чоловік ОСОБА_1 не дозволяє їй бачитися з спільними дітьми.

Відповідно до копії ухвали Коломийського міськрайонного суду від 07.11.2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишено без розгляду у зв'язку із заявою позивача.

У засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_1 підтвердив, що між обома відбулося примирення і продовжували спільно проживати АДРЕСА_1.

Відповідно до довідок виконавчого комітету Обертинської селищної ради виданих зі слів ОСОБА_1 зазначено, що його дружина ОСОБА_3 11.06.2017 року залишила двох малолітніх дітей, виїхала в невідомому напрямку і її місцезнаходження невідоме (а.с.81-82).

Судом апеляційної інстанції з пояснень сторін встановлено, що вони проживали спільно по АДРЕСА_1 після чергового примирення до 26.11.2017 року. Дані обставини також підтверджено особисто ОСОБА_1 поданими заявами до Служб у справах дітей від 01.03.2018 року (а.с.139-141). Тобто, у період спільного проживання та після примирення сторін відповідач ОСОБА_1 продовжував звертатися до Служб у справах дітей та виконавчого комітету із скаргами на матір, яка займалась вихованням дітей, що підтверджується у тому числі і висновком органу опіки і піклування Тлумацької райдержадміністрації від 04.07.2017 року (а.с.79). Позивач ОСОБА_3 заперечує обставини викладені у даному висновку щодо неї у зв'язку із тим, що до органу опіки та піклування її не викликали і не оскаржувала такий висновок у зв'язку із тим, що із чоловіком помирились і проживали разом.

Відповідно до заяви на а.с.101 від 07.09.2016 року позивач ОСОБА_3 зверталась до сільського голови для допомоги щоб забрати речі та дітей у зв'язку із виїздом до матері в с. П'ядики, Коломийського району.

Листом від 02.04.2018 року селищний голова Обертинської селищної ради повідомив представника позивача, що ОСОБА_3 дійсно проживала в АДРЕСА_1 без реєстрації з 2014 року по листопад 2017 року та надав її характеристику, у якій зазначено її склад сім'ї та, що письмових скарг на неї до виконкому селищної ради не поступало (а.с. 99-100).

Комісією П'ядиківської сільської ради під час дачі висновку про доцільність залишення малолітніх дітей із матір'ю ОСОБА_3 з'ясовано, що з грудня 2017 року вона проживає в будинку по АДРЕСА_2, проведено обстеження її матеріальних умов проживання та встановлено задовільні її умови проживання, є облаштована окрема кімната для дітей, у будинку чисто та прибрано. Комісія взяла також до уваги характеристику ОСОБА_3 за попереднім її місцем проживання. Встановлено також, що вона на обліку у психоневрологічному чи наркологічному кабінетах не перебуває. Для об'єктивного вирішення спору за дітей між батьками комісія вважала за необхідне також викликати для надання пояснень і батька дітей ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_3 подала також до суду копію технічного паспорта будинку в якому проживає та зареєстрована з двома окремими входами, що на праві власності належить її брату ОСОБА_10, який на даний час знаходиться на роботі за кордоном.

У письмовому висновку про доцільність визначення проживання малолітніх дітей Тлумацької райдержадміністрації від 29.05.2018 року, як підставу для залишення дітей на вихованні з батьком також зазначено, що від 22 червня 2017 року, тобто від дати прийняття першого рішення про доцільність визначення проживання дітей до 21 лютого 2018 року з даного питання або з питання усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та у їх вихованні до органу опіки і піклування батьки не звертались.

Однак, такий висновок не повністю співпадає з іншими матеріалами справи у яких зазначено, що ОСОБА_3 ще 07.09.2016 року зверталась за допомогою забрати дітей до селищного голови, що підтверджується заявою на а.с.101.

У висновку також зазначено, що в результаті необхідних обстежень, вивчення, бесід з батьками, розгляду та аналізу, рішення про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком чи матір'ю було прийняте перевагою в один голос, що означає надзвичайну складність та важкість для вирішення даного питання. Висновок комісією обґрунтовано у більшості тим, що ОСОБА_1 фактично самостійно виховує дітей піклується їх моральним, фізичним та духовним розвитком, а також те, що батько може забезпечити гармонійний розвиток дітей у безпечному та спокійному середовищі, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості, може створити кращі, ніж мати матеріальні умови для їх виховання й розвитку.

Колегія суддів аналізуючи зазначений висновок вважає, що у відносинах, які склались між обома батьками не можна брати до уваги тільки ту обставину, що матеріальні умови у батька на даний час є кращими.

Судом апеляційної інстанції у процесі розгляду справи достовірно встановлено, що ОСОБА_3, як мати малолітніх дітей з кінця листопада 2017 року не бере участі в утриманні та вихованні дітей не за власної волі, а у зв'язку із діями відповідача ОСОБА_1 та його родини. Позивач ОСОБА_3 як мати, відповідачем фактично відсторонена від дітей, дітей їй не дають та проганяють з будинку де сторони разом проживали, діти також у випадку зустрічі передаються до будинку бабки, яка проживає за іншою адресою у цьому ж населеному пункті та має не одне господарство, а кілька. Тобто коли, як пояснює позивач ОСОБА_3 приходить для зустрічі з дітьми до будинку по вул. Коцюбинського, 7 їй повідомляють, що діти знаходяться у матері відповідача, а коли вона іде до даного господарства, їй повідомляють, що вони знаходяться в іншому будинку.

Позивач в судовому засіданні зазначила, що при зустрічі з дітьми родина відповідача ОСОБА_1 обзиває її, наговорює, що вона приносить дітям отруєну їжу, намовляють дітей копати матір.

Дані обставини фактично відповідачем переконливими і допустимими доказами не спростовано. Колегія суддів вважає підтвердженими пояснення позивача, що дії відповідача направлені на недопущення контакту матері із малолітніми дітьми, що суперечить інтересам дітей.

Відповідно до пунктів 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права і обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Колегією суддів достовірно та переконливо встановлено, що дії відповідача ОСОБА_1 направлені не на налагодження стосунків матері з дітьми, встановлення необхідного контакту для самих дітей, а на обмеження матері від участі у вихованні, що для дітей такого віку 3 та 4 роки може несприятливо позначитись на їх розвитку.

У даній справі відсутні законні і виняткові обставини які б давали підстави для розлучення дітей зі своєю матір'ю. Таке примусове розлучення явно не буде сприяти гармонійному розвитку малолітніх дітей.

Проживання відповідача ОСОБА_1 в окремому будинку з обома дітьми братом та батьком та отримання ним мінімальної заробітної плати, відповідно до довідки на а.с.169 на думку колегії суддів не може бути тою основною перевагою у порівнянні з інтересами малолітніх дітей, їх гармонійного розвитку в майбутньому та розлученню зі своєю матір'ю.

Позивач ОСОБА_3 довела, що створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей, довела наявність у нею постійного місця проживання, на даний час вона не працює тільки через те, що здійснює догляд за малолітніми дітьми та у зв'язку із цим отримує щомісячну матеріальну допомогу, що підтверджується довідкою а.с. 221-222.

Неможливість виховувати дітей, або її небажання не встановлено жодними доказами у даній справі.

Поясненнями позивача ОСОБА_3 підтверджено, що з 26.11.2017 року залишила господарство відповідача у в'язку із його негативним ставленням до неї та нанесенням побоїв і після того, як відповідач відмовив у зустрічах з малолітніми дітьми та неможливості вирішення цього питання шляхом переговорів уже 07.12.2017 року звернулася в суд з позовом про розірвання шлюбу та передачу дітей на проживання з нею.

Колегія суддів вважає, що не можуть бути взяті до уваги доводи апелянта щодо негативної поведінки матері по відношенню до дітей та її погане ставлення тільки через те, що 25.07.2016 року за даними Національної поліції в Івано-франківській області а.с. 129 в інфекційній лікарні виник конфлікт чоловіка та дружини і відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ч.1 ст. 178 КУпАП України.

Такий факт є єдиним випадком для позивача, що підтверджується наданими для неї характеристиками у справі. У матеріалах справи відсутні будь-які дані, що позивач своєю поведінкою може зашкодити розвиткові дітей.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для визначення місця проживання дітей з матір'ю та відсутність правових підстав, передбачених вказаними нормами матеріального права, для розлучення малолітніх дітей зі своєю матір'ю.

Даний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у постанові від 14.12.2016 року у справі № 6-2445цс16.

Апелянтом не наведено жодних належних та допустимих доказів, що позивач зловживає спиртними напоями, або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини чи інших обставини, які б давали підстави для розлучення дітей зі своєю матір'ю.

Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують, законності рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, яке повністю відповідає вимогам процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд у складі колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.06.2018 року.

Головуючий Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Згідно з оригіналом

Суддя Р.Й. Матківський