Постанова
Іменем України
20 червня 2018 року
м. Київ
справа № 686/12330/15-ц
провадження № 61-11588св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М.(суддя-доповідач), Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року у складі судді Мазурок О. В. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів:

Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У червні 2015 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Хмельницького (далі КЕВ м. Хмельницького) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Позовна заява мотивована тим, що гуртожиток належить Міністерству оборони України та перебуває на балансі КЕВ м. Хмельницького, що є складовою частиною Міністерства оборони України та підпорядковується Західному територіальному квартирно-експлуатаційному управлінню. Безпалько К. П. не є ні військовослужбовцем, ні працівником Збройних Сил України, на квартирному обліку у Міністерстві оборони України не перебуває, після звільнення ОСОБА_1 разом із сім`єю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продовжує проживати в кімнаті гуртожитку, який належить Міністерству оборони України.

На підставі викладеного, уточнивши вимоги, позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з незаконно займаного житлового приміщення гуртожитку кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при вирішенні питання про виселення зі службових приміщень має враховуватися визначений статтею 125 ЖК Української РСР перелік осіб, які не можуть бути виселені з них без надання іншого житлового приміщення. Суд зробив висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки у розумінні статті 125 ЖК відповідач вважається особою, звільненою у зв`язку зі скороченням штату працівників та не підлягає виселенню зі службового житла без надання йому іншого житлового приміщення.
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 01 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у 1999 році у зв`язку зі скороченням штату, тому не може бути виселений без надання іншого жилого приміщення.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

КЕВ м. Хмельницького, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі згідно з Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями від 30 листопада 2011 року № 737 (далі Інструкція) не є військовослужбовцями чи працівниками Збройних Сил України, а тому не належать до осіб, які мають право користуватись та проживати у кімнаті гуртожитку Міністерства оборони України.
01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності гуртожиток, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить державі в особі Міністерства оборони України і знаходиться на балансі та обслуговуванні КЕВ м. Хмельницького, що є складовою частиною Міністерства оборони України та підпорядковується Західному територіальному квартирно-експлуатаційному управлінню. Квартири, що знаходяться у приміщенні гуртожитку, надаються у вигляді службового житла військовослужбовцям та прирівняним до них категоріям осіб.

Згідно з послужним списком ОСОБА_1 з 1995 року проходив строкову службу за контрактом у військових частинах № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 і був звільнений в запас за статтею 118 (за скороченням штату) пунктам «В» відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 22 березня 1999 року № 58.
Відповідно до довідки (витягу з домової книги про склад сім`ї та прописку) ОСОБА_1 та члени його сім`ї: дружина ОСОБА_2 , донька ОСОБА_3 , зареєстровані з 1998 року і проживають в кімнаті АДРЕСА_1 , який належить Міністерству оборони України.
На час звернення до суду із позовом у червні 2015 року відповідач продовжував проживати у гуртожитку. Статус ОСОБА_1 колишній військовослужбовець, який звільнений у запас у зв`язку зі скороченням штату.
Згідно з наказом Хмельницького міського військкомату від 13 березня 2001 року № 36 ОСОБА_1 був призваний на військову службу за контрактом та звільнений за наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 18 жовтня 2001 року у зв`язку зі службовою невідповідністю.
Установлено, що відповідно до повідомлення Галузевого державного архіву Міністерства оборони України згідно з документами військової частини НОМЕР_3 (місце дислокації м. Хмельницький) ця військова частина підпорядковувалася Міністерству України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи за весь період існування з травня 1998 року до листопада 2004 року. Назви територіального органу управління Міністерства надзвичайних ситуацій України немає.
Відмовляючи в позові, суди, взявши до уваги довідку Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, та встановивши, що військова частина НОМЕР_3 не підпорядковувалася Міністерству оборони України, тому перебування ОСОБА_1 протягом короткого періоду часу на контрактній службі у Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи, а також звільнення у зв`язку зі службовою невідповідністю звідти, не є підставою для виселення з гуртожитку Міністерства оборони України. Крім того, ОСОБА_1 підпадає під дію норм статей 125, 132 ЖК Української РСР, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками судів першої й апеляційної інстанцій.
Згідно з частиною другою статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

А відповідно до частини четвертої цієї статті суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

1950 року (далі Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Установлено, що, звертаючись до суду з уточненим позовом,

КЕВ м. Хмельницького зазначав, що відповідач як військовослужбовець вселився у спірне житло на законних підставах, проте на час звернення до суду із цим позовом втратив таке право проживання, оскільки не є військовослужбовцем, права членів його сім`ї є похідними.
Такі доводи позивача у суді першої, та апеляційної інстанцій наводилися на обґрунтування позовних вимог, суди їх розглянули та надали оцінку.
Суд першої інстанції також встановив, що відповідачі зареєстровані і проживають за вказаною адресою. Крім того, немає відомостей про наявність у ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстрованих прав на інше нерухоме майно.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду».
Згідно з частинами другою, третьою статті 132 ЖК Української РСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.
Згідно з абзацом другим статті 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників.
Отже, оскільки, як встановили суди, відповідачі вселилися у кімнату в гуртожитку на законних підставах, постійно проживають і зареєстровані там, не мали іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є їхнім житлом у розумінні статті 8 Конвенції.
Суди дійшли правильного висновку, що згідно з послужним списком ОСОБА_1 звільнено в запас у зв`язку зі скороченням штату, і його не було виселено зі спірного приміщення у зв`язку з переходом на службу до Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи звідки він згодом звільнився, отже немає правових підстав для виселення його та його сім`ї зі спірного житла. Оскільки ОСОБА_1 вважається таким, що звільнений за скороченням штату, то він не може бути виселений відповідно до Закону (стаття 125 ЖК Української РСР).

Позивач не аргументував а ні мети, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення, а ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. А обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції

(«Dakus v. Ukraine», № 19957/07, § 50-51, Європейський суд з прав людини, від 14 грудня 2017 року).
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином судові рішення слід залишити без змін, а касаційну скаргу без задоволення.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Хмельницького залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 07 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк
І. М. Фаловська
С. П. Штелик