АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

іменем України

справа № 643/16097/14

провадження № 22-ц/790/172/18

13 червня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії cуддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Котелевець А.В.,

суддів Піддубного Р.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Огар І.В.,

імена (найменування сторін):

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2017 року в складі судді Єрмак Н.В.,

у с т а н о в и в:

В жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява, з урахуванням уточнень, мотивована тим, що 01 березня 2010 року укладено Договір позики, відповідно до умов якого він передав у власність ОСОБА_2 гроші в національній валюті України в сумі 191 760 грн. 00 коп., що еквівалентно 24 000 доларам США 00 центів за курсом НБУ, строком до першого березня 2011 року, а ОСОБА_2 прийняв їх у власність та зобовязався повернути в строк, указаний в цьому договорі. Договір позики нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 1317.

В цей же день з метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором укладено Договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, вартість якої становить 191 760 грн. 00 коп. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 31319. На підставі Договорів № 1 про внесення змін до вказаних договорів, зокрема строк договору іпотеки продовжено до 01 березня 2012 року.

Позивач зазначає, що у звязку з порушенням відповідачем умов укладеного договору позики утворилась заборгованість станом на 15 січня 2017 року в загальному розмірі 573 474 грн. 53 коп., з яких 191 760 грн. 00 коп. сума боргу, 193 408 грн. 97 коп. сума інфляційного збільшення боргу, 160 263 грн. 94 коп. прострочена заборгованість за процентами, 28 041 грн. 62 коп. три відсотки річних.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 28,7 кв. м., загальною площею 49,9 кв. м., та визнати право власності на це майно; виселити ОСОБА_2 з указаного житла.

10 березня 2015 року ОСОБА_2 подав заперечення на позов.

Заперечення, з урахуванням уточнень, мотивовані тим, що позивачем не дотримано процедури звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку досудового врегулювання спору та не надано доказів дотримання іпотекодавцем письмової вимоги щодо виселення з житла, що є підставою для відмови в позові.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2017 року позов задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 на задоволення вимог ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за Договором позики від 01 березня 2010 року та договорів про внесення змін до нього у загальній сумі 573 474 грн. 53 коп. Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання за ним права власності на це майно, зважаючи на те, що відповідач не виконав належним чином основне зобовязання за Договором позики від 01 березня 2010 року. Оскільки вимоги про звільнення житла позивачем не направлялось відповідачу, суд першої інстанції вважав, що позов в цій частині не підлягає задоволенню.

16 червня 2017 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ринкова вартість спірного житла становить суму в розмірі 711 811 грн. 00 коп., в той час як сума основного боргу, на думку позивача, складає 191 760 грн. 00 коп. Оскільки вимога була надіслана ОСОБА_1 та ним не отримана, то через 10 днів, а саме з 22 грудня 2014 року по 15 січня 2017 року позивач має право нараховувати індекс інфляції та три відсотки річних.

30 жовтня 2017 року ОСОБА_4 представник ОСОБА_1 подав заперечення на апеляційну скаргу.

Заперечення мотивовані тим, що суд ухвалив законне і обгрунтоване рішення, оскільки позивач має право на отримання процентів за договором у розмірі облікової ставки НБУ, адже договором позики прямо не передбачено, що він є безпроцентним. При цьому посилався на правовий висновок, що міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Процедура досудового врегулювання спору щодо визнання права власності на предмет іпотеки є лише одним і трьох способів звернення стягнення на предмет іпотеки, яким позивач і скористався.

У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобовязаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90% вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. 90% перевищення вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених вимог становить 124 502 грн. 82 коп. Іншого розрахунку суми заборгованості за договором позики відповідач не надав. При цьому ОСОБА_4 - представник позивача посилався на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року у справі № 6-9594св15.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2018 року, уточненою ухвалою цього ж суду від 10 квітня 2018 року, апеляційне провадження у справі № 643/16097/14 за даним позовом зупинялося до закінчення перегляду в касаційному порядку ОСОБА_5 Палатою Верховного Суду справи № 760/14438/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до Особа_8 про звернення стягнення на предмети іпотеки.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2018 року апеляційне провадження у даній справі поновлено з підстав, передбачених статтею 254 ЦК України.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів і вимог апеляційної скарги - судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України).

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержаель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень статті 37 Закону України «Про іпотеку» та іпотечного договору іпотекоержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими насліками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Матеріали справи свідчать, що 01 березня 2010 року укладено Договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 гроші в національній валюті України в сумі 191 760 грн. 00 коп., що еквівалентно 24 000 доларам США 00 центів за курсом НБУ, строком до першого березня 2011 року, а ОСОБА_2 прийняв їх у власність та зобовязався повернути в строк, указаний в цьому договорі. Договір позики нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 1317.

В цей же день з метою забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором укладено Договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира АДРЕСА_1, вартість якої становить 191760 грн. 00 коп. Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 31319. На підставі Договорів № 1 про внесення змін до вказаних договорів, зокрема строк договору іпотеки продовжено до 01 березня 2012 року. Право власності на майно іпотекодавцю належить на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 12 листопада 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 3764. Ринкова вартість майна станом на 05 листопада 2014 року становить 347 521 грн. 0 0коп., що підтверджується Звітом про оцінку майна, складеного Субєктом оціночної діяльності ФО-П ОСОБА_7

Відповідно до пунктів 2.2., 2.3. Договору іпотеки іпотекодержатель має право в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання задовольнити свої, забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя згідно зі статтею 333 Закону України «Про іпотеку». Сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом передачі іпотекоержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за договором позики у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

11 грудня 2014 року ОСОБА_1 направлялася ОСОБА_2 вимога про усунення порушень, яка останнім не була отримана. У вимозі зазначено, що відповідачем не здійснено жодного платежу на погашення боргу, у звязку з чим позивач вимагав в 30-денний строк повністю виконати зобовязання.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість ОСОБА_2 станом на 15 січня 2017 року становить суму в загальному розмірі 573 474 грн. 53 коп., з яких 191 760 грн. 00 коп. сума боргу, 193 408 грн. 97 коп. сума інфляційного збільшення боргу, 160 263 грн. 94 коп. прострочена заборгованість за процентами, 28 041 грн. 62 коп. три відсотки річних.

Враховуючи наявність заборгованості за Договором позики, а також передбачену договором можливість звернути стягнення на предмет іпотеки у визначений сторонами спосіб шляхом набуття права власності, суд першої інстанції вважав, що позов в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-18951цс15 зазначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 365 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача права власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні цієї категорії справ суди повинні встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб урегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом як правової підстави для реалізації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені договором іпотеки.

Також у вищевказаній постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 Верховний Суд України зазначив, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудових, а саме на підставі виконавчого напису нотаріуса та відповідно до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотедкодерджателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові ОСОБА_5 Верховного Суду від 21 березня 2018 року за наслідками розгляду питання щодо відступлення від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15.

Так, узагальнюючи можливі розбіжності при вирішенні судами подібних спорів, ОСОБА_5 Верховного Суду у вказаній постанові вказує на таке.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключено позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України, у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Разом з тим, позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Що стосується позовних вимог про виселення зі спірного житла, то судова колегія вважає за необхідне вказати на таке.

Апеляційна скарга не містить обгрунтування причин скасування рішення в частині відмови в задоволенні позову щодо виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Однак за правилами частини 5 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, яке є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 2 статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині 1 якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із житлових приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини 2 статті 39 та/або частини 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини 2 статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положеннями частини 2 статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселення є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина 4 статті 109 ЖК УРСР).

Саме такі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2016 року у справі № 6-39цс15 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15.

Враховуючи викладене, рішення в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в позові з інших підстав, а саме з підстав того, що позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає, до того ж вказане житло придбано не за рахунок грошей, отриманих у позику.

Оскільки позов задоволенню не підлягає, підстав для стягненню судового збору з відповідача на користь позивача немає.

Судовий збір в розмірі 730 грн. 40 коп. за подання ОСОБА_2 апеляційної скарги документально підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 96 т. 2).

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, сума в розмірі 730 грн. 40 коп. підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ч. 1 п. 1, п. 2, п. 5, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 07 червня 2017 року скасувати та ухвалити нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 730 грн. 40 коп. (сімсот тридцять грн. 40 коп.) судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 14 червня 2018 року.

Головуючий А.В.Котелевець

Судді Р.М.Піддубний

ОСОБА_8