Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 594/994/15-ц

провадження № 61-3982св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року у складі судді Гобіш О. А. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року у складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщія О. Я., Ткача З. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої, окрім іншого, входить готель, розташований на АДРЕСА_1.

16 серпня 2002 року ОСОБА_4 склала заповіт, згідно з яким усе належне їй майно заповіла позивачу.

Після смерті матері вона заявила про свої спадкові права та у грудні 2012 року оформила право на частину спадщини, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом на грошові вклади.

Проте успадкувати готель вона не може, оскільки у березні 2013 року їй стало відомо, що готель її матері на день смерті не належав та був нею проданий.

Вказує, що кімнати готелю 2-5, 2-6, 2-8, 2-9, 2-10, 2-11 до дня смерті належали виключно матері, якими вона фактично володіла.

Зазначає, що у 2008 році ОСОБА_4 мала намір продати готель відповідачу ОСОБА_2, проте під час оформлення документів у приватного нотаріуса Пікуль Я. Г. указаний договір не був нею підписаний, так як покупець не сплатив їй попередньо домовлену ними ціну. Таким чином, договір не був підписаний, і до дня смерті матері належав саме їй.

Наявний у відповідача примірник договору, а саме: дублікат договору купівлі-продажу готелю, що розташований на АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Пікуль Я. Г. 23 серпня 2007 року за реєстровим № 1628, не містить підпису її матері.

З огляду на викладене ОСОБА_1 просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 серпня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довела недійсність правочину - договору купівлі-продажу від 23 серпня 2007 року, оскільки під час розгляду справи (підтверджено висновком судової почеркознавчої експертизи від 25 квітня 2016 року) встановлено волевиявлення та правомірність дій ОСОБА_4 як продавця частини приміщень готелю, що знаходиться на АДРЕСА_1, що підтверджено її підписом, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для задоволення позову не підтверджені позивачем належними та допустимими доказами. Натомість, суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обгрунтоване рішення.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, просить оскаржувані судові рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою доводи позивача щодо розбіжності у зазначені імені її матері під час укладення спірного договору, що вказує на порушення нотаріусом порядку його посвідчення, оскільки він не встановив належним чином осіб, які виступають сторонами правочину. Вказує, що до дня смерті її мати була власником частини готельних приміщень, оскільки володіла, користувалась та розпоряджалась ними на власний розсуд.

Ухвалою від 12 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу призначено до судового розгляду.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною першою статті 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судами встановлено, що 23 серпня 2007 року, між ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_2 як покупцем укладений договір купівлі-продажу щодо належного продавцю нерухомого майна - частини приміщень готелю, зазначених на плані «2-5», «2-6», «2-8», «2-9», «2-10», «2-11», загальною площею 100,3 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1

Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 25 квітня 2016 року № 83/84/16-32 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4, що міститься в графі «Підпис» у рядку «Продавець» на зворотній стороні зазначеного вище договору купівлі-продажу частини приміщень готелю, загальною площею 100,3 кв. м, виконаний ОСОБА_4

Указаний договір посвідчений приватним нотаріусом Борщівського районного нотаріального округу Тернопільської області Пікуль Я. Г. та зареєстрований у реєстрі за № 1504, відомості про що внесені в реєстр прав власності на нерухоме майно 19 травня 2009 року Борщівським районним бюро технічної інвентаризації. Зазначені відомості в ході судового розгляду підтверджені матеріалами інвентаризаційної справи на зазначений будинок та були оглянуті судом.

Також з матеріалів інвентаризаційної справи щодо майна, яке знаходиться за адресою: площа Галицька, 43 у смт Мельниця-Подільська, вбачається, що за заявою останньої 23 серпня 2007 року було надано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно для пред'явлення в органи нотаріату з метою відчуження цілої частини приміщень готелю.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки оспорюваний правочин було укладено відповідно до вимог закону, з дотриманням вимог, які встановлені законом щодо його змісту, відповідності волі та волевиявлення, форми, порядку посвідчення та реєстрації.

Висновки, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Доводи, наведені заявником у касаційній скарзі, є аналогічними до доводів апеляційної скарги та були предметом дослідження у суді апеляційної інстанцій під час перегляду в апеляційному порядку рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року.

Аргументи заявника щодо розбіжності у зазначенні імені ОСОБА_4 під час укладення спірного договору не вказують на відсутність її волевиявлення щодо укладення правочину та не можуть бути підставою для визнання його недійсним, оскільки вказану описку допущено у зазначенні по батькові продавця лише один раз, що не впливає на зміст договору та ідентифікацію осіб - сторін договору, про що свідчать їхні підписи.

Доводи заявника щодо вчинення підпису її матері - ОСОБА_4 в указаному договорі іншою особою спростовуються матеріалами справи, а саме висновком судово-почеркознавчої експертизи від 25 квітня 2016 року № 83/84/16-32.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами судових рішень, які наведені в їх обґрунтування та які заявником у процесі розгляду справи не спростовані, а також переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.

Також колегія суддів зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine) від 18 липня 2006 року, п. 23).

Таким чином, доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк