Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 200/17220/13-ц

провадження № 61-14421св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Дніпропетровська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року у складі судді Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона здійснила реконструкцію належних їй нежитлового приміщення АДРЕСА_1 та нежитлового приміщення АДРЕСА_2

Просила визнати за нею право власності на вказані нежитлові приміщення на підставі статей 376, 392, 328, 182 ЦК України.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року у складі судді Циганкова В. О. позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове приміщення-офіс АДРЕСА_3 у прибудові літ. А-1 поз. 2, поз. 3, що знаходиться по АДРЕСА_4, без додаткового прийняття в експлуатацію.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради подало апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області, в якій просило рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року Комунальному підприємству «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради відмовлено у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року на підставі статей 292, 297 ЦПК України.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року питання про права та обов'язки Комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради не вирішувалось і відповідно до вимог ст. 307 ЦПК України 2004 року до повноважень суду апеляційної інстанції не входить вирішення питання щодо суб'єктного складу осіб, які братимуть участь у справі.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року, Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради є уповноваженим представником власника об'єктів благоустрою територіальної громади міста Дніпра. Порядком передачі об'єктів благоустрою м. Дніпропетровська в тимчасове використання не за цільовим призначенням при реалізації потреб для об'єктів сфери споживчого ринку та сфери послуг, затвердженим рішення Дніпропетровської міської ради від 29 травня 2013 року № 39/35, на Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради покладено функції органу контролю за використанням об'єктів благоустрою не за цільовим призначенням.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 березня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

У статті 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно із пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року № 11?рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1. пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини та громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано положеннями глав 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України у редакції станом на час виникнення спірних правовідносин сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15.

Крім того, статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, для того, щоб скористатися захистом статті 1 Протоколу № 1 Конвенції особа повинна мати хоч якесь право, передбачене національним законодавством, яке може вважатися правом власності з точки зору Конвенції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради посилаючись на пункти 34, 42 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування України», статті 24, 29 Закону України «По планування і забудову територій», статті 5, 18 Закону України «Про основи містобудування», вказувало на те, що є уповноваженим представником власника об'єктів благоустрою територіальної громади міста Дніпра та здійснює делеговані йому органом місцевого самоврядування повноваження щодо контролю за нецільовим використанням об'єктів благоустрою в сфері споживчого ринку та саме до його сфери контролю належить діяльність з використання об'єктів благоустрою, до яких, зокрема, віднесені й прибудинкові території.

Комунальне підприємство «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради вважало, що рішення суду першої інстанції безпосередньо порушує його права та охоронювані законом інтереси, а також права та охоронювані законом інтереси територіальної громади міста Дніпра.

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання про відмову у відкритті апеляційного провадження, з підстав, зазначених в оскаржуваній ухвалі, належної оцінки доводам апеляційної скарги Комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради щодо законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції не надав.

При цьому, апеляційний суд допустився порушень норм процесуального права і дійшов взаємовиключних висновків. Так, відмовити у відкритті апеляційного провадження апеляційний суд може лише відносно поданої апеляційної скарги особою, яка має право апеляційного оскарження, але районний суд вирішив питання про її права та обов'язки. У разі, якщо особа немає права апеляційного оскарження, а саме до таких висновків апеляційний суд дійшов, то слід відмовити у прийнятті апеляційної скарги, а не у відкритті апеляційного провадження.

Таким чином, для правильного вирішення цієї справи, з урахуванням зазначених обставин, слід дати належну оцінку доводам апеляційної скарги Комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради щодо законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Із матеріалів справи та змісту оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що судом при розгляді справи допущено неправильне застосування норм процесуального права.

Частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Комунального підприємства «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк