Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 465/10615/13-ц

провадження № 61-9815св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2014 року у складі судді Дячишин В. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Бакуса В. Я., Гірник Т. А., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивувало тим, що 25 листопада 2007 року між цим банком та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 6 950,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з відсотковою ставкою 30 % річних за користування кредитними коштами. Банком умови договору виконані у повному обсязі. Відповідач у свою чергу взятих за договором зобов'язань не виконав, отриманих кредитних коштів на умовах договору не повернув, що призвело до утворення кредитної заборгованості.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у сумі 21 162,51 грн, а також понесені банком судові витрати у вигляді судового збору.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2014 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 21 162,51 грн та судовий збір у сумі 229,40 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року відхилено апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2014 року залишено без змін.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та передати справу на новий судовий розгляд.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що 25 листопада 2007 року відповідачем заповнено й підписано тільки анкету-заяву на виготовлення платіжної картки, інших документів відповідач не підписував. Позивач не надав суду доказів про надання кредитних коштів на цей картковий рахунок, а також платіжних документів про часткове погашення заборгованості. Крім того, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг не підписані відповідачем. У зв'язку з цим скаржник вважає помилковими встановлені судами обставини справи щодо укладення сторонами кредитного договору на вказаних позивачем умовах. Скаржник також зазначає, що позивачем не надано суду доказів про те, що відповідач звертався до позивача із заявою про продовження дії платіжної картки або отримання нової картки. Зазначає, що судами не враховано строку дії платіжної картки. Позивачем не надано суду доказів сплати відповідачем чергових платежів та відсотків за кредитом. Вважає, що суд безпідставно встановив факт сплати відповідачем останнього платежу за кредитом 30 вересня 2013 року у сумі 199,73 грн, що не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. На думку скаржника, наданий позивачем розрахунок заборгованості як письмовий доказ суперечить вимогам статей 57, 58 ЦПК України. Посилаючись на вказане, вважає, що судами порушено вимоги статей 213-215, 303 ЦПК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судувказану цивільну справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані у справі судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до вимог статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

За приписами частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Так, на підставі наявних у справі доказів суд обгрунтовано вважав установленим факт укладення 25 листопада 2007 року між сторонами у справі кредитного договору, за яким відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6 950,00 грн, зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Підписавши анкету-заяву, відповідач тим самим погодився на надання йому кредитних коштів на умовах та в порядку, встановлених договором.

Також установлено та не спростовано відповідачем належним чином, що останній не виконує взяті за вказаним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості станом на 30 жовтня 2013 року у сумі 21 162,51 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 19 265,82 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 412,76 грн; 500 грн - штраф (фіксована частина); штраф - 983,93 грн - процентна складова.

За таких обставин, правильними є висновки судів про наявність правових підстав для задоволення позову і стягнення з відповідача указаної заборгованості за кредитним договором, яка утворилася внаслідок невиконання ним належним чином взятих за договором зобов'язань.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи щодо недоведеності позивачем заявлених позовних вимог та помилковості встановлення судами обставин справи спростовуються зібраними у справі доказами, які суди належно оцінили, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог ЦПК України не належить до повноважень касаційного суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик