Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 482/2115/15-ц

провадження № 61-1776 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач -ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області у складі суддів: Кушнірової Т. Б., Базовкіної Т. М., Яворської Ж. М. від 21 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод за зобов'язання знести самовільну забудову.

Встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод за зобов'язання знести самовільну забудову.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до правовстановлюючих документів вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок межує із земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_2, власником якого є ОСОБА_5

Відповідач з порушенням встановленої державними будівельними нормами (далі - ДБН) відстані від її будинку, без дотримання санітарних норм самочинно побудувала сарай, гараж, огорожу, курятник та приміщення для вирощування домашньої худоби, при цьому зайняла частину земельної ділянки, яка не знаходиться у її користуванні.

Самовільно встановлений паркан закриває сонячне світло до її будинку, а розміщення під стінами її будинку домашньої птиці та худоби призводить до появи щурів, виникнення сирості будинку і як наслідок до його руйнації.

Посилаючись на наведене, позивач просила зобов'язати ОСОБА_5 знести самовільно збудовані споруди та провести перебудову об'єкта, побудованого на земельній ділянці, що не була відведена для даного будівництва.

Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено; зобов'язано ОСОБА_5 знести самовільно побудовані курятник, сарай, гараж, огорожу та провести перебудову об'єкту, які винесено за два метри за червону лінію самовільних споруд, що розташовані на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_2; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що самовільні споруди не відповідають державним нормам будівництва та, відповідно, право позивача є порушеним, а тому позов підлягає задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2017 року рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково; зобов'язано ОСОБА_5 знести самовільно побудовані сарай та клітку для утримання свійських тварин, розташовані на земельній ділянці домоволодіння АДРЕСА_2 на відстані 8,44 м від частини житлового будинку АДРЕСА_1; в іншій частині позову відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та матеріалам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про часткове задоволення позову.

Відповідач не скористалася правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 грудня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 передано на розгляд до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до частини 7 статті 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У пункті 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Крім того, відповідно до положень статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою.

Знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Така правова позиція щодо застосування положень статті 376 ЦК України викладена у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-180цс14.

Судом апеляційної інстанції установлено, що в матеріалах справи відсутні докази про те, що перебудовою ОСОБА_5 раніше існуючих сараю літ. В, гаражу літ. Г порушуються права ОСОБА_4, а посилання на те, що відповідачем самовільно перебудовані зазначені об'єкти нерухомості не є достатньою, самостійною підставою для задоволення позову. Таким чином, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що доводи позивача щодо порушення її права самочинним будівництвом вказаних об'єктів не ґрунтуються на доказах.

Крім того, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що розміщення на своїй земельній ділянці, сараю та клітки для утримання свійських тварин, у безпосередній близькості від житлового будинку позивача є порушенням санітарних, епідеміологічних та будівельних норм. Внаслідок чого, виникають певні незручності в проживанні та користуванні будинком, так як навкруги розповсюджується їдкий неприємний запах, що завдає шкоди здоров'ю позивачу, а також перешкоджає належним чином здійснювати право власника житлового будинку.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що суд апеляційної інстанції відмовляючи у задоволенні позову не керувався висновком експертизи, у якому зазначено правила розташування та відстані будівель. Однак суди надали належну оцінку наданим доказам у справі та обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та фактично зводяться до переоцінки доказів, що згідно зі статтею 400 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська