Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 513/72/16-ц

провадження № 61-3777 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Саратського районного суду Одеської області у складі судді Кожокар Т. Я. від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі суддів: Черевка П. М., Громіка Р. Д., Дрішлюка А. І., від 08 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 20 квітня 2010 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки.

У зв'язку з тим, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав, у нього станом на 30 листопада 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 20 291 грн 22 коп., яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 17 травня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 20 291 грн 22 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, є всі підставі для стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що між сторонами було укладено кредитний договір від 20 квітня 2010 року шляхом приєднання відповідача до Умов та правил надання банківських послуг, тобто відповідач погодилася з умовами надання банком кредиту, певний час вчиняла дії щодо виконання своїх зобов'язань по погашенню заборгованості, проте станом на 30 листопада 2015 року має заявлену банком заборгованість у зв'язку з неналежним виконанням договору, яка підтверджена розрахунком заборгованості, оформленим належним чином, згідно з умовами кредитного договору та періодом, за яким відповідачем порушено зобов'язання.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банком не надано доказів, що саме ті Умови та правила надання банківських послуг, що були додані до позовної заяви, були чинними на час підписання нею анкети-заяви, а тому вона не брала на себе зобов'язання по сплаті процентів, пені та штрафів, які передбачені наданими банком Умовами.

Відзив на касаційну скаргу учасники процесу до суду не подали.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до укладеного між сторонами договору від 20 квітня 2010 року ОСОБА_4 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в сумі 7 тис. грн на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У подальшому кредитний ліміт змінювався: 06 листопада 2010 року -

6 900 грн; 06 січня 2011 року - 8 900 грн; 25 квітня 2011 року - 10 900 грн;

16 грудня 2014 року зменшено кредитний ліміт до 9 990 грн.

Між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання ОСОБА_4 анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, згідно зі змістом якої остання погодилася, що вказана заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку становлять між сторонами договір про надання банківських послуг.

При оформленні кредитної картки «Універсальна» відповідач під підпис ознайомився із довідкою про тарифи та умови кредитування із використанням платіжної картки (а. с. 7).

Відповідно до наданого банком розрахунку, відповідач порушувала умови договору, не сплачувала нараховані банком відсотки, не погашала взяту суму кредитного ліміту, унаслідок чого у неї станом на 30 листопада

2015 року утворилась заборгованість у розмірі 20 291 грн 22 коп., що складається із: 9 895 грн 42 коп. - заборгованість за кредитом; 8 153 грн

36 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 800 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн та 942 грн 44 коп. - штрафи (фіксована частина та процентна складова відповідно).

Відповідно до вимог статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк.

Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), обґрунтовано виходили з того, у зв'язку із порушенням позичальником умов укладеного між сторонами кредитного договору, у нього перед банком виникла заборгованість, розмір якої позивачем належно обґрунтований.

Суди попередніх інстанцій, врахувавши мету правочину, відносин між сторонами, їх поведінку та обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, факт наявності між сторонами кредитних правовідносин шляхом укладення у письмовій формі відповідного договору, дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування грошовими коштами і штрафів.

Доводи касаційної скарги про недоведеність банком вимог не можуть бути взяті до уваги як такі, що спростовуються матеріалами справи, зокрема анкетою-заявою про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк», довідкою про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна, 55 днів льготного періоду», випискою з карткового рахунку, відкритого на ім'я відповідача.

Відповідно до довідки про умови кредитування, яку підписала відповідач, нею передбачені розмір процентної ставки, сплата пені за несвоєчасне погашення заборгованості та штрафу (а. с. 7), а тому доводи касаційної скарги про те, що позичальник не брав на себе зобов'язання щодо сплати цих коштів є необґрунтованими.

Безпідставними є також посилання у касаційній скарзі про те, що розмір процентів банк мав обраховувати виходячи із рівня облікової ставки Національного банку України, оскільки такий розмір процентів відповідно до вимог частини другої статті 1054 ЦК України застосовується у тому випадку, якщо договором не встановлений розмір процентів, однак сторони у договорі встановили їх розмір, що також підтверджується довідкою про умови кредитування (а. с. 7).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення в частині стягнення заборгованості за кредитом та процентами за користування грошовими коштами і штрафівухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Разом з тим не можна погодитися з висновками судів про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за пенею та комісією у розмірі 800 грн.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У статті 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Проте, суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, стягуючи з відповідача пеню та штраф, у порушення вимог статті 61 Конституції України допустив подвійне покладення на відповідача юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16.

Вирішуючи спір у частині стягнення з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» комісії, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що банк не вказав, за які саме його дії встановлена така комісія та які послуги за вказану комісію надаються відповідачу.

При цьому банк нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок ОСОБА_4, що є незаконним.

Ухвалюючи рішення в справі, суди попередніх інстанцій зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяли та дійшли помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідача на користь банку комісії, пені та штрафу.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення комісії і пені з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог.

У пункті 2 частини другої статті 141 судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення комісії і пені, що становить 3,94 % від суми заборгованості за кредитним договором та відмову в цій частині у задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк», з останнього на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі

65,15 грн, що становить 3,94 % від сплаченого заявником судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Рішення Саратського районного суду Одеської області

від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області

від 08 листопада 2017 року в частині стягнення комісії та пені скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення комісії та пені відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 65,15 грн (шістдесят п'ять гривень п'ятнадцять копійок) на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк