Справа № 146/82/18
РІШЕННЯ

Іменем України

"15" червня 2018 р. Томашпільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого-судді Пилипчука О.В.

з участю секретаря судового засідання Бойко Т.Є.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду смт.Томашпіль справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно ,-

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності в порядку успадкування за законом за правом представлення на спадкове майно, що залишилося після смерті баби ОСОБА_4, яка померла 13 квітня 2017 року в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будинку по вул.. Пушкіна, 4 в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області.

Даний позов обґрунтований наступним.

Позивач народився 5 вересня 1995 року в с.Яланець Томашпільського району.

Його батьком записаний ОСОБА_5.

Матірю батька бабою позивача є ОСОБА_4, батьком ОСОБА_2.

Матірю баби позивача прабабою позивача є ОСОБА_6.

11 січня 2001 року померла прабаба ОСОБА_6

Після її смерті залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку по вул. Пушкіна, 4 в с.Яланець та майновий пай члена КСП «Хлібороб».

Спадкоємцем прабаби залишилася її дочка- Куржос З.І., яка спадщину, що складається із майнового паю прийняла, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом, а будинок фактично прийняла, однак в законному порядку не оформила на своє імя, хоча залишилася проживати у спадковому будинку, що підтверджується випискою з по господарської книги.

14 червня 2009 року батько позивача ОСОБА_5 помер.

Згодом позивач перейшов проживати до баби з дідом, де проживає і на даний час, що підтверджується випискою з по господарської книги.

Баба позивача ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6) є дружиною діда позивача ОСОБА_2

12 квітня 2017 року померла баба ОСОБА_4

Позивач вказує, що він постійно доглядав за бабою і надалі продовжує доглядати за дідом.

Після смерті баби ОСОБА_4 спадкоємцями залишилися її чоловік ОСОБА_2, її син ОСОБА_3, та позивач -за правом представлення, оскільки його батко помер до смерті своєї матері.

Дід позивача-Куржос ОСОБА_7 ще живий, однак на спадщину не претендує і бажає, щоб будинок був переоформлений на позивача, що підтверджується уже складеним ним заповітом на його імя, а також підтвердить в судовому засіданні.

ОСОБА_3 на спадщину також не претендує і згоден, щоб спадщину було оформлено на позивача, що підтвердить у судовому засіданні.

Даний будинок, на який позивач в даний час претендує, був побудований у 1979 році, що підтверджується технічним паспортом на будинок, тому будинок не був зареєстрований на прабабу і вона не отримувала правовстановлюючі документи на житловий будинок, оскільки на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Також позивач ОСОБА_1 зазначає, що протягом шести місяців після смерті баби спадщину він фактично прийняв, однак нотаріусом йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з пропущеним шестимісячний строком для подання заяви про прийняття спадщини та відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно на імя спадкодавця.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, однак зазначив в позовній заяві, що в разі його неявки, просить справу слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з?явилися, однак подали до суду заяви, згідно яких позовні вимоги визнають та не заперечують проти їх задоволення.

Представник Яланецької сільської ради в судове засідання не зявився, однак сільський голова подав до суду заяву, згідно якої згідні з позовними вимогами ОСОБА_1

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін, які заявили про розгляд справи за їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів, відповідно вимог ст.211 ЦПК України.

Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалося.

Суд, розглянувши заяви сторін у справі, дослідивши матеріали справи, сприяючи всебічному й повному зясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов'язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.1-4 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно ч.9 ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народився 5 вересня 1995 року в с. Яланець Томашпільського району (а.с.4).

Згідно копії свідоцтва про народження, батьком ОСОБА_1 записаний ОСОБА_5 (а.с.9).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть, 14 червня 2009 року ОСОБА_5 помер (а.с.8).

Згідно копії свідоцтва про народження, матірю ОСОБА_5 є ОСОБА_4 (а.с.10 ).

Згідно копії свідоцтва про смерть, 12 квітня 2017 року ОСОБА_4 померла (а.с.11).

Як вбачається із довідки Яланецької сільської ради № 362 від 22 грудня 2017 року, ОСОБА_1 дійсно проживав разом із бабою ОСОБА_4 і надалі продовжує проживати в її будинку та веде догляд за дідом ОСОБА_2 (а.с.12).

Згідно копії свідоцтва про одруження, ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_8. Після одруження сторони взяли прізвище ОСОБА_2 (а.с.13).

Згідно копії свідоцтва про народження, матір?ю ОСОБА_8 є ОСОБА_6 (а.с.14).

Як вбачається із виписки із погосподарської книги № 1 Яланецької сільської ради за 2011-2015 роки по будинку по вул.Пушкіна 4 в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області, головою двору значиться ОСОБА_2, його дружиною- Куржос З.І. (а.с.15).

Як вбачається із виписки із погосподарської книги № 1 Яланецької сільської ради за 2001-2005 роки по будинку по вул.Пушкіна 4 в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області, головою двору значиться ОСОБА_6, зятем-Куржос Г.Л., дочкою ОСОБА_4 (а.с.17).

Згідно довідки КП «Могилів-Подільське МБТІ» № 20 від 29 січня 2018 року, будинок по вул. Пушкіна, 4 в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області належить на підставі свідоцтва про право власності, виданого Яланецькою сільською радою 09.04.1990, ОСОБА_6 (а.с.16).

Згідно копії свідоцтва про смерть, 11 січня 2001 року ОСОБА_6 померла (а.с.27). Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину від 31 березня 2005 року, ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6, що складається із майнового паю (а.с.18).

Відповідно до ч. 1-3ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи зі застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. ст.1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Отже, ОСОБА_4 є спадкоємцем майна ОСОБА_6, яка спадщину прийняла.

Згідно довідки Яланецької сільської ради від 10 січня 2018 року, після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, що складається із житлового будинку та господарських будівель, що знаходяться по вул.. Пушкіна, 4 в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області. Спадкоємцями ОСОБА_4 залишилися ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_1Й (а.с.23).

Відповідач ОСОБА_2 на спадщину своєї дружини ОСОБА_4 не претендує, на випадок своєї смерті склав заповіт на ім?я позивача ОСОБА_1 (а.с.25).

Відповідач ОСОБА_3 на спадщину своєї матері ОСОБА_4 не претендує, що підтвердив, написавши заяву про відмову від спадщини (а.с.26).

Як вбачається із виписки із погосподарської книги № 1 Яланецької сільської ради за 2016-2020 роки по будинку по вул.Пушкіна 4 в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області, головою двору значиться ОСОБА_2, його дружиною- Куржос З.І.-померла, онук ОСОБА_1 (а.с.24).

Як вбачається із технічного паспорта на житловий будинок по вул.. Пушкіна, 4 в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області, даний будинок був побудований в 1979 році.

Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Згідно п. 3.1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24 травня 2011 року (в редакції від 11 березня 2006) технічній інвентаризації підлягають об'єкти (згідно з розділом 2) всіх форм власності, розташовані на земельних ділянках (за окремими поштовими адресами), незалежно від того, побудовані вони за відповідно оформленими документами чи самочинно: будинки, включаючи прибудови та надбудови, громадські та виробничі будинки, господарські будівлі та споруди.

Технічна інвентаризація збудованих (реконструйованих) будинків, допоміжних будівель та споруд проводиться з метою: визначення їх фактичної площі та об'єму (щодо проектних); обстеження та оцінки технічного стану наявних об'єктів;установлення вартості об'єктів.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна» технічний паспорт - це документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об'єкта нерухомого майна і містить основні відомості про нього (місцезнаходження, склад, технічні характеристики, план та опис об'єкта, наявність самочинного будівництва, перепланування тощо). Технічна інвентаризація може бути проведена за заявою замовника будівництва, власника чи користувача об'єкта нерухомого майна або об'єкта незавершеного будівництва.

Тобто, технічний паспорт - це документ який засвідчує наявність чи відсутність об'єкта нерухомості, його технічні характеристики та опис, наявність якого є обов'язковою.

Як тлумачить лист Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на домоволодіння від 9 квітня 1990 року, будинок по вул.. Пушкіна, 4 в с.Яланець зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с.43).

Враховуючи наявні у справі докази, суд приходить до висновку про те, що на день смерті ОСОБА_6 її право власності на будинок № 4 по вул.Пушкіна в с.Яланець було набуто та посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому даний житловий будинок входить до складу спадщини згідно закону.

ОСОБА_4 успадкувала від своєї матері ОСОБА_6 майновий пай та отримала свідоцтво про право на спадщину, відповідно вона успадкувала і житловий будинок по вул.. Пушкіна, 4 в с.Яланець, однак за життя не оформила будинок на своє ім?я.

Спадкоємець майна ОСОБА_4-син ОСОБА_5 помер до дня смерті своєї матері, відповідно його діти є спадкоємцями майна, в даному випадку своєї баби ОСОБА_4, за правом представлення.

Отже, після смерті ОСОБА_1 є спадкоємцем майна ОСОБА_4 за правом представлення.

До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини.

Спадщина відкрилась 13 квітня 2017 року в день смерті спадкодавця ОСОБА_4

В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Статтею 1266 ЦК України визначені правила спадкування за правом представлення. Згідно з нормами зазначеної статті спадкоємцями за правом представлення можуть бути: внуки, правнуки спадкодавця, прабаба, прадід спадкодавця, племінники, двоюрідні брати та сестри спадкодавця.

Відповідно до ч. 6 ст. 1266 цього Кодексу при спадкуванні по прямій низхідній лінії право представлення діє без обмеження ступеня споріднення.

Таким чином, згідно зі ст. 1266 ЦК України до спадкування за правом представлення закликаються саме згадані вище особи, а не їхні нащадки; при цьому обмеження ступеня споріднення не допускається лише при спадкуванні по прямій низхідній лінії, родинність за якою визначається виключно від пращура до нащадка.

Спадкування за правом представлення це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.

Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Отже, якби особа, яку представляють, була живою на час відкриття спадщини, то вона і була б спадкоємцем за законом, у даному ж випадку на її місце заступив спадкоємець за правом представлення, обсяг прав якого у праві представлення не залежить від фактичних прав особи, яка померла на час відкриття спадщини.

Отже, під спадкуванням за правом представлення розуміють особливий порядок закликання до спадкування спадкоємців за законом, коли одна особа у випадку смерті іншої особи, яка є спадкоємцем за законом, до відкриття спадщини ніби заступає на її місце і набуває право спадкування тієї частки у спадковому майні, яку отримав би померлий спадкоємець, якби він був живий на момент відкриття спадщини.

Оскільки син спадкодавця ОСОБА_4-ОСОБА_5 помер до смерті своєї матері, його син- Куржос Р.Ю. є спадкоємцем ОСОБА_4 за правом представлення.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса на заяву ОСОБА_1, останньому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_4 в звязку з пропущеним шестимісячним строком подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини та відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно на імя спадкодавця (а.с.34).

Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 6 червня 2018 року на ухвалу суду від 31 травня 2018 року, спадкова справа після померлого ОСОБА_5 заведена за № 411/2009. З копії спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори звернувся ОСОБА_1-син спадкодавця, який отримав свідоцтво право на спадщину за законом, що складається із земельної ділянки (а.с.75-79).

Як вбачається із відповіді державного нотаріуса Томашпільської державної нотаріальної контори від 14 червня 2018 року на ухвалу суду від 12 червня 2018 року, спадкова справа після померлої ОСОБА_4 заведена за № 232/2017. З копії спадкової справи вбачається, що до нотаріальної контори звернулися спадкоємці за заповітом, які отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що складається із земельних ділянок, відповідно до складеного ОСОБА_4 заповіту на їхні імя (а.с.82-88).

Отже, заповіт ОСОБА_4 був складений лише на земельні ділянки.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судових розгляд.

Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясовування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах, зокрема, позивачем доведено, що він являється спадкоємцем після смерті своєї баби ОСОБА_4, дані відомості підтверджуються і довідкою Яланецької сільської ради, ОСОБА_1 є спадкоємцем за правом представлення, оскільки його батько-син спадкодавця-помер до дня смерті спадкодавця, факт родинних відносин між спадкодавцем ОСОБА_4 і спадкоємцем ОСОБА_1 підтверджено належним чином, інші спадкоємці, які залишилися після смерті ОСОБА_4 відмовилися від своєї частки спадщини на користь позивача ОСОБА_1, аналізуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, позовна заява ОСОБА_1підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Як вбачається із з квитанцій від 22 та 23 січня 2018 року, позивачем ОСОБА_1 при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 704,80 гривень (а.с.1), а тому враховуючи вимоги ч.1 ст. 142 ЦПК України, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 352,40 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 210, 220, 328, 396, 640, 657, 1216-1218, ч. 1 ст. 1220, ст. 1221, ч. 1 ст. 1222, ч. 1 ст.. 1225, ч. 1, 2 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 5 ст. 1268 ЦК України, статтями 12, 13, 76-89, 90, 95, 141-142, 163, 206, 263, 265, 280, 293, 315, 354 ЦПК України суд , -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Яланецької сільської ради Томашпільського району Вінницької області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку успадкування за законом за правом представлення на спадкове майно, що залишилося після смерті баби ОСОБА_4, яка померла 13 квітня 2017 року в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області, що складається із житлового будинку по вул.. Пушкіна, 4 в с.Яланець Томашпільського району Вінницької області.

Повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 пятдесят відсотків сплаченого ним на рахунок № 00524 в ГУ ДКСУ у Вінницькій області (МФО 802015) за квитанціями від 22 січня 2018 року, 23 січня 2018 року судового збору, а саме в сумі 352,40 грн (триста пятдесят дві гривні 40 копійок).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: ОСОБА_9