АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1836/18 Справа № 202/1046/17 Головуючий у 1 й інстанції - Бєльченко Л. А. Доповідач - Красвітна Т.П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.,

суддів: Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Попазовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційним скаргам ОСОБА_2 та Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, зобов'язання вчинити певні дії, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

10 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що наказом від 18.08.2014 року її, кандидата медичних наук, було звільнено з посади доцента кафедри фтизіатрії ДЗ «ДМА МОЗ України», у зв'язку із закінченням строку трудового договору 31.08.2014 року. Проте відповідач до цього часу не видав їй трудову книжку, не зважаючи на її неодноразові вимоги, тому зобов'язаний змінити дату її звільнення з 31.08.2014 року на дату видачі трудової книжки. Крім того, звільнивши її, відповідач не провів з нею повного розрахунку. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року на її користь з відповідача стягнуто недоплату заробітної плати за липень-серпень 2013 року у розмірі 328,30 грн., котра на цей час також ДЗ «ДМА МОЗ України» їй не виплачена. Належна компенсація за затримку розрахунку по цій сумі за попередні періоди їй була присуджена рішеннями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська. Щодо компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, позивач зазначила, що станом на день її звільнення - 31.08.2014 року вона мала право на отримання від ДУ «ДМА МОЗ України» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2013 року по 14.08.2014 року у сумі 71532,0 грн, на компенсацію за невикористану відпустку в сумі 10315,07 грн., на недонараховану заробітну плату за період з 15.08.2014 року по 31.08.2014 року (за десять робочих днів) в сумі 502,09 грн. та на інші виплати, частину з яких відповідач їй виплатив лише 12.06.2015 року. Відповідачем із затримкою майже на рік було виплачено 86102,01 грн. Таким чином на її користь з відповідача підлягає стягненню компенсація частини втраченого заробітку відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» та статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Враховуючи, що індекс інфляції по Україні з серпня 2014 року по червень 2015 року склав 156,9% (100,8х102,9х102,4х 101,9х103,0х103,3х103,1х105,3х110,8х114,0х102,2х100,4), сума компенсації інфляційних збитків становить 13509,56 грн. (86103,01 грн. х 156,9% : 100). Також позивач зазначає, що належна їй компенсація за затримку розрахунку за попередні періоди була присуджена рішеннями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська у справі №202/11754/14-ц від 02.03.2015 року за час затримки розрахунку при звільненні з 31.08.2014 року по 02.03.2015 року; у справі №202/3151/15-ц від 21.05.2015 року стягнуто компенсацію за час затримки остаточного розрахунку з 02.03.2015 року по 29.04.2015 року; у справі №202/4596/15-ц від 30.06.2015 року стягнуто компенсацію за час затримки остаточного розрахунку з 30.04.2015 року по 14.06.2016 року; у справі №202/5687/15-ц від 06.10.2015 року стягнуто компенсацію за час затримки остаточного розрахунку з 01.07.2015 року по 06.10.2015 року. Загалом з відповідача було примусово стягнуто по вказаним рішенням 79281,78 грн. - 18.02.2016 року. Індекс інфляції за період з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року склав 159,3%. Тому з відповідача на її користь підлягає стягненню компенсація інфляційних збитків у сумі 12629,59 грн. (79281,78 грн. х 159,3% / 100). Щодо зобов'язання відповідача здійснити сплату обов'язкових податків у відповідні фонди згідно судових рішень, ОСОБА_2 зазначила, що з моменту першого її звільнення, з вересня 2013 року, по вересень 2017 року відповідач здійснив перше перерахування у серпні 2014 року у сумі 2222,5 грн.; друге перерахування відповідач здійснив у березні 2015 року у сумі 20706,00 грн. одним платежем, а не помісячно. А тому зобов'язаний здійснити повне перерахування обов'язкових податків та платежів помісячно, починаючи з дати її звільнення. Відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди позивач обґрунтовує порушенням її трудових прав у зв'язку з невидачею трудової книжки, внаслідок чого вона не змогла працевлаштуватися. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просила зобов'язати відповідача видати їй належним чином завірену трудову книжку, змінивши дату її звільнення з 31.08.2014 року на дату постановлення судом рішення, та видати копію наказу про звільнення; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2016 року до повної виплати остаточного розрахунку, що на 29.11.2017 року становить 255000,57 грн.; стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати з серпня 2014 року по червень 2015 року у сумі 13509,56 грн., а з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року включно в сумі 12629,59 грн.; зобов'язати відповідача здійснити сплату обов'язкових податків у відповідні фонди згідно судових рішень з вересня 2013 року по вересень 2017 року; стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди; встановити судовийконтроль за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання відповідача подати у місячний строк з моменту набрання рішенням законної сили звіт про виконання рішення суду (а.с. 233 т.1).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» на користь ОСОБА_2 компенсацію інфляційних збитків за період з серпня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 13509,56 грн.; компенсацію інфляційних збитків за період з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року у розмірі 12629,59 грн., в іншій частині позовних вимог відмовлено; стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн. (а.с. 74-78 т.3).

В апеляційній скарзі Державний заклад «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення в частині стягнення на користь позивача компенсації втрати частини доходу у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за період з серпня 2014 року по червень 2015 року в сумі 13509,56 грн. та за період з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року в сумі 12629,59 грн. (а.с. 83-86 т.3).

З апеляційною скаргою також звернулась ОСОБА_2, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 95-111, 137-153 т.3).

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду. Згідно абз. 3 п. 3 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Також п. 8 ч. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, в редакції, що діє з 15.12.2017 року, передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених позовних вимог, колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» залишити без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, рішення суду першої інстанції частково скасувати з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що позивач працювала в ДЗ «ДМА МОЗ України» доцентом кафедри фтизіатрії.

Наказом №576-о від 18.08.2014 року ОСОБА_2 звільнено 31.08.2014 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

ОСОБА_2 до цього часу не отримано трудову книжку у ДЗ «ДМА МОЗ України» не з вини роботодавця, яким були вжиті всі необхідні і достатні заходи для врученні позивачці її трудової книжки.

Так, 29.08.2014 року на засіданні кафедри ОСОБА_2 була повідомлена, що у зв»язку із закінченням строку дії трудового договору, вона буде звільнена і їй необхідно 29.08.2014 року з»явитися до відділу кадрів за отриманням трудової книжки; її було ознайомлено із витягом з наказу № 576-о від 18.08.2014 року, але копію його вона отримувати відмовилась, вказавши, що не згодна з ним. Викладене підтверджується протоколом №2 кафедральної наради від 29.08.2014 року, відповідними актами від 29.08.2014 року (а.с. 146, 147, 148, 149 у т. 2), показами свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що були допитані судом першої інстанції.

Про припинення трудового договору, необхідність з»явитись для отримання трудової книжки відповідачці було направлено листи за адресою місця проживання останньої: АДРЕСА_1). Відповідний лист роботодавця від 15.08.2014 року ОСОБА_2 отримано 22.08.2014 року; лист від 29.08.2014 року було повернуто відповідачу без вручення з відмітною установи поштового зв»язку «За закінченням строку». Викладене підтверджується копіями відповідних листів, рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, конвертом з відмітками установи поштового зв»язку, випискою з книги реєстрації листів, заяв, довідок та іншої вихідної кореспонденції відповідача за відповідний період часу (а.с. 150 - 154), а також підтверджується показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які є працівниками відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України».

02.09.2014 року, з метою вручення ОСОБА_2 трудової книжки, за місцем її проживання виїжджала комісія у складі співробітників ДЗ «ДМА МОЗ України», але двері квартири позивачки були зачинені, трудова книжка не вручена. Викладене підтверджується, зокрема, показами свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7

Незважаючи на вжиті роботодавцем заходи, позивачка до відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України» за отриманням трудової книжки не з»явилась.

16.05.2017 року трудова книжка ОСОБА_2, за вимогою слідчого Соборного ВП ГУНП в Дніпропетровській області в порядку ст. 93 КПК України (а.с. 211 у т. 3), була направлена на адресу останнього. Прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 29.03.2018 року винесено постанову про негайне повернення до ДЗ «ДМА МОЗ України» тимчасово вилученого майна, а саме трудової книжки позивачки. Згідно листа слідчого СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 10.05.2018 року, відповідачу направлено копію вказаної постанови про повернення тимчасово вилученого майна від 29.03.2018 року; до вказаного листа додано також трудову книжку ОСОБА_2 на 63 сторінках; зазначений лист з додатками відповідачем отримано 16.05.2018 року, що стверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції ДЗ «ДМА МОЗ України», витягом із журналу вхідної кореспонденції (а.с. 233 - 237).

З викладеного вбачається, що на час ухвалення у даній справі оскаржуваного судового рішення від 29.11.2017 року місцевим судом трудова книжка позивачки знаходилась в СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області.

Судом встановлено, що з письмовою згодою про направлення трудової книжки поштою за певною адресою - позивачка до відповідача не зверталась; даний факт визнано сторонами, що підтверджується, зокрема, змістом апеляційної скарги позивачки на а.с. 100 у т. 3.

Статтею 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов»язаний в день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. В разі звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органа, він зобов»язаний також в день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається за вимогою працівника.

Згідно з вимогами п. 4.2 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту України від 29.07.1993 року № 58, з відповідними змінами та доповненнями, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган надсилає в цей день йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримати трудову книжку.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку про доведеність факту відсутності вини відповідача у неотриманні позивачкою трудової книжки та копії наказу про звільнення від 31.08.2014 року, зважаючи на вжиття роботодавцем всіх необхідних і достатніх заходів, що передбачені діючим законодавством, для вчасного вручення позивачці її трудової книжки та враховуючи доведеність факту відмови позивачки від отримання копії наказу про звільнення. Приймаючи до уваги наведене, враховуючи, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення у даній справі від 29.11.2017 року трудова книжка позивачки знаходилась в СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов'язання відповідачавидати позивачці її трудову книжку та копію наказу про звільнення, змінити дату звільнення з 31.08.2014 року на дату постановлення судом рішення у зв»язку із затримкою видачі трудової книжки та виплату середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Твердження позивачки про вчинення адміністрацією роботодавця перешкод у отриманні нею трудової книжки та копії наказу про звільнення спростовуються сукупністю наведених вище доказів. Представлена позивачкою копія письмових пояснень громадянина ОСОБА_8, які викладені у простій письмовій формі без будь-якого посвідчення підпису вказаної особи («акт», 03.09.2013 року) - не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки не відповідають ст.ст. 77 - 79 ЦПК України (а.с. 29 у т. 1). Місцевий суд обгрунтовано надав критичної оцінки показам свідка ОСОБА_9, який зазначив, що був присутнім під час відмови працівників відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України» видати трудову книжку позивачці у зв»язку із відсутності розпорядження керівництва, оскільки такі покази спростовуються сукупністю вищенаведених письмових доказів, поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7

Належним чином мотивованих клопотань про витребування відповідних доказів судом, про допит інших свідків, - позивачкою не заявлено, що стверджується протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції та письмовими матеріалами справи.

Колегія звертає увагу, що позов про зобов»язання відповідача видати трудову книжку ОСОБА_2 заявлено вперше у справі, яка розглядається (що визнано позивачкою та відповідачем); отже, факти, що стосуються виконання (невиконання) відповідачем обов»язку з видачі звільненому працівникові трудової книжки не підлягали встановленню при розгляді інших цивільних справ за позовами ОСОБА_2 щодо порушення її трудових прав.

Доводи позивачки про те, що працівники відповідача відмовлялись отримати від слідчого СВ Соборного ВП трудову книжку, яка направлялась відповідачу листами від 27.11.2017 року, 02.12.2017 року (а.с. 113, 115 - 116 у т. 3) - не спростовують правильності викладених вище висновків суду, оскільки постанова про повернення тимчасово вилученого майна (трудової книжки позивачки) винесена прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 лише 29.03.2018 року та вручена відповідачу 16.05.2018 року, тобто після ухвалення оскаржуваного у даній справі судового рішення.

ОСОБА_2 не позбавлена можливості отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення у відповідача, звернувшись безпосередньо до відділу кадрів ДЗ «ДМА МОЗ України».

Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року у цивільній справі №202/10323/14ц (№22-ц/774/10599/15) розглянуто позовну вимогу ОСОБА_2 до ДЗ «ДМА МОЗ України» про стягнення недонарахованої заробітної плати за липень-серпень 2013 року у розмірі 839,85 грн. (згідно змісту позовних вимог). Вказану позовну вимоги частково задоволено та вирішено стягнути з ДЗ «ДМА МОЗ України» на користь позивача заборгованість із заробітної плати за липень-серпень 2013 року в розмірі 328,30 грн. (а.с.33-38 т.1). Вищезазначене судове рішення набрало законної сили, однак не виконане до цього часу (на час розгляду справи апеляційним судом). Рішеннями Індустріального районного суду міста Дніпропетровська (а.с. 137 - 144 у т. 2) на користь позивачки присуджено до стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період по 29.08.2016 року включно. Викладені факти підтверджуються письмовими матеріалами даної цивільної справи та визнані сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 3 липня 2013 р. у справі N 6-60цс13, від 20 листопада 2013 р. у справі N 6-114цс13, від 05.10.2016 року №6-2405цс15; лист Верховного Суду України від 01.02.2014 року "Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 р.").

Виходячи з викладеного, надавши оцінку представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку, що між сторонами існував спір про розмір належної звільненому працівникові суми, який вирішено вказаним вище рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року у цивільній справі №202/10323/14ц (№22-ц/774/10599/15), що набрало законної сили.

Згідно рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року у цивільній справі №202/10323/14ц (№22-ц/774/10599/15), заявлена позивачкою вимога про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі задоволена частково на загальну суму 328,30 грн. Тим же рішенням встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки складає 298,05 грн. (а.с. 33 - 38 у т. 1).

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та сталу судову практику касаційного суду, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зменшеному розмірі, з урахуванням спірної суми, на яку позивачка мала право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком, -

за період з 30.08.2016 року до 05.06.2018 року в сумі 6959 грн. 96 коп. (виходячи із розрахунку по 328,30 грн. за кожний місяць затримки розрахунку та враховуючи стягнення середнього заробітку по 29.08.2016 року вищевказаними судовими рішеннями). Колегія звертає увагу, що розмір заборгованості із заробітної плати (328,30 грн.) несуттєво перевищує розмір середньоденної заробітної плати позивачки (298,05 грн.), що встановлено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.12.2015 року у цивільній справі №202/10323/14ц (№22-ц/774/10599/15).

Вказаний розмір середнього заробітку за період з 30.08.2016 року до 05.06.2018 року в сумі 6959 грн. 96 коп. є достатнім та співмірним порушеному праву позивачки.

Доводи відповідача про неможливість виплати позивачці заборгованості із заробітної плати у сумі 328,30 грн., оскільки вказана заборгованість стягнута судовим рішенням, яке повинно виконувались у примусовому порядку через органи Державної казначейської служби України - не свідчать про наявність поважних причин невиплати звільненому працівнику заборгованості із заробітної плати; роботодавець не позбавлений можливості здійснити виплату боргу в добровільному порядку.

Твердження відповідача про наявність переплат на користь позивачки за іншими видами нарахувань - не свідчать про відсутність у роботодавця обов»язку виплатити звільненому працівнику належну йому заробітну плату у повному обсязі.

Висновок місцевого суду про порушення позивачкою передбаченого ст. 233 КЗпП України строку звернення до суду за захистом свого права, яке передбачене ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, - є безпідставним та суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012, де зазначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатись про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталась затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Отже, враховуючи, що факт виплати позивачці заборгованості із заробітної плати за липень-серпень 2013 року в розмірі 328,30 грн. відповідачем не доведено, передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк за даною позовною вимогою не порушено.

Оскаржуване рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у скасованій частині про стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2016 року до 05.06.2018 року в сумі 6959 грн. 96 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації у зв»язку із зростанням інфляції за періоди з серпня 2014 року по червень 2015 року у розмірі 13509,56 гривень та з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року у розмірі 12629,59 гривень.

Так, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2015 року встановлено, що присуджені до стягнення рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.02.2015 року у справі №202/10323/14-ц з ДЗ «ДМА МОЗ України» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в загальній сумі 86103,01 гривень (за нарахуваннями, що відносяться до фонду заробітної плати; за період з серпня 2014 року) (а.с. 1-4 т. 3), перераховані позивачеві 12.06.2015 року. За цей час індекс інфляції склав 156,9% (100,8х102,9х102,4х101,9х103,0х103,3х103,1х105,3х110,8х114,0х102,2х100,4).

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Таким чином, наявні підстави для стягнення нарахувань у зв»язку із зростанням інфляції у розмірі 13509,56 грн. (86103,01 грн. х 156,9% : 100).

Крім того, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2015 року по справі № 202/11754/14-ц з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 3850,48 гривень (а.с. 185-182 т. 2); рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21.05.2015 року по справі № 202/3151/15-ц, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22.06.2015 року, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 11922,40 гривень за період з 03.03.2015 року по 29.04.2015 року (а.с. 187-190 т. 2); рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30.06.2015 року по справі № 202/4596/15-ц, зміненим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.08.2015 року, з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 8643,45 гривень за період з 30.04.2015 року по 12.06.2015 року (а.с. 194-201 т. 2); рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2015 року по справі № 202/5687/15-ц з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.07.2015 року по 06.10.2015 року у розмірі 20565,45 гривень (а.с. 202-204 т. 2). Загалом стягнута з відповідача сума склала 79281,78 гривень (38 150,48 грн. + 11 922,40 грн. + 8 643,45 грн. + 20 565,45 грн.) за період затримки з 31.08.2014 року по 18.02.2016 року. Індекс інфляції цей період по Україні склав 159,3% (а.с. 209 т. 1). Виходячи з наведеного, місцевий суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 компенсації інфляційних збитків за указаний вище період у розмірі 12629,59 грн. (79281,78 грн. х 159,3% / 100).

Доводи апеляційної скарги відповідача про неможливість здійснення виплат вказаних вище грошових сум у зв»язку з невчасним пред»явленням позивачкою відповідних виконавчих листів на виконання до органів Державної казначейської служби України, - не свідчать про наявність поважних причин невиплати звільненому працівнику належних йому до виплати грошових сум; крім того, діючим законодавством не передбачена заборона виконання судового рішення у добровільному порядку. Інших доводів, які б свідчили про незаконність оскаржуваного судового рішення в частині задоволення місцевим судом позовних вимог ОСОБА_2, - апеляційна скарга відповідача не містить; суд апеляційної інстанції розглядає справу у межах доводів апеляційної скарги.

Суд першої інстанції навів належне обгрунтування та дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 щодо зобов»язання ДЗ «ДМА МОЗ України» здійснити сплату обов»язкових податків у відповідні фонди та щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду шляхом зобов'язання ДЗ «ДМА МОЗ України» в місячний строк з моменту набрання рішенням суду законної сили подати звіт про виконання відповідного судового рішення. В апеляційній скарзі позивачки не наведені доводи, які б свідчили про незаконність оскаржуваного судового рішення в частині даних позовних вимог.

Відповідно до змісту статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Приймаючи до уваги, що судом встановлено відсутність вини роботодавця у неотриманні трудової книжки позивачкою, - підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивачки відсутні, оскільки не встановлено факту порушення саме відповідачем відповідного права позивачки.

Встановлення судом підстав для часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивачки вищенаведених грошових сум, - не є безумовною підставою для стягнення моральної шкоди. Позивачкою не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди, що пов»язана саме з викладеними вище обставинами, які зумовили достягнення середнього заробітку за період з 30.08.2016 року до 05.06.2018року та нарахувань у зв»язку із зростанням інфляції за невиплаченими грошовими сумами, які раніше вже були присуджені до стягнення судовими рішеннями.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, колегія дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України», часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та часткового скасування рішення місцевого суду з ухвалення у скасованій частині нового судового рішення.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасувати та у скасованій частині ухвалити нове.

Стягнути з Державного закладу «Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України» () на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2016 року до 05.06.2018 року в сумі 6959 (шість тисяч дев'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. 96 коп.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий

Судді