Справа №:755/4994/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Чех Н.А.

за участю секретаря - Кузьменко А.М.,

за участю сторін:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - СПД ОСОБА_3,

представник СПД ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідач - СПД ОСОБА_5,

представники відповідача СПД ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3, Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 07.06.2014 року між нею та СПД ОСОБА_3 було укладено договір №2 продажу кіоску, ? частина «ІНФОРМАЦІЯ_1» 10 кв.м., по АДРЕСА_1. Відповідно до п.1.1 Договору вона (позивач) купила ? частину кіоску, розміром, кольором, плануванням та зовнішнім виглядом згідно завіреної копії технічного паспорту, доданого до договору, який є невід'ємною частиною. Було підписано Акт приймання-передачі цього майна. Нещодавно їй стало відомо, що 13.07.2014 року між СПД ОСОБА_3 та СПД ОСОБА_5 було укладено договір №03 продажу кіоску, відповідно до якого ОСОБА_5 нібито придбала два кіоски у СПД ОСОБА_3 по АДРЕСА_2 Тобто, ОСОБА_3 через місяць після укладання договору купівлі-продажу з нею (позивачем), уклала іншу угоду, якою нібито знову відчужила кіоск, який їй вже не належав. У зв'язку з цим звернулася до суду для захисту своїх прав та просила суд визнати недійсним Договір продажу кіоску від 13.07.2014 року. Свої вимоги обгрунтувала ст.ст.203, 215, 321, 328, 334, 362 ЦК України. Договір продажу кіоску від 07.06.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, вважає є недійсний, оскільки укладений з порушеннями вимог законодавства та вчинений особою, яка не мала права його вчиняти, а саме - ? частина кіоску була продана їй (позивачу) і ОСОБА_3 не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, щоб здійснювати продаж даного майна, - інша ? частина кіоску була відчужена з порушенням вимог законодавства щодо переважного права співвласника перед іншими особами на купівлю частки майна, що перебуває у праві спільної часткової власності. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити та врахувати надані ними пояснення. Позивач зазначила, що її мати - ОСОБА_3 вирішила продати їй ? частину спірного кіоску, так к вона (ОСОБА_1.) хотіла відкрити свій бізнес. СПД вона не була, а для можливості працювати - їй необхідно було стати СПД. Представник позивача зазначила, що в даних сторони «покупець» договору №2 від 07.06.2014 року помилково вказано, що покупець ОСОБА_1 є СПД. ОСОБА_1 укладала договір як фізична особа. Представник позивача просила врахувати, що між відповідачами мають місце неприязні стосунки, що свідчить про неможливість укладання між ними якихось договорів. Просила врахувати і те, що у ОСОБА_5 відсутній оригінал техпаспорту на спірний кіоск, що у ОСОБА_3 не було волевиявлення відчужувати ОСОБА_5 спірний кіоск, так як вона не укладала з нею договір продажу.

Відповідач СПД ОСОБА_3 та її представник визнали позов в повному обсязі, просили його задовольнити та врахувати надані ними пояснення. З приводу підписів та запису на спірному договорі від імені «ОСОБА_3.» остання не заперечувала належність їх їй, але зазначила, що чисті аркуші з її підписами мав її колишній співмешканець ОСОБА_8, і саме на них (чистих аркушах) склали спірний договір, тобто даний договір є сфальсифікований. Зазначили, що ? спірного кіоску була продана нею її дочці - позивачці ОСОБА_1, яка їй передала кошти за кіоск та давала в подальшому кошти на здійснення всіх необхідних платежів. ОСОБА_3 пояснила, що раніше вона не говорила ні в поліції, не вказувала в позовах чи інших судових справах про укладений договір продажу ? частини спірного кіоску між нею та дочкою ОСОБА_1, тому що з останньою вони є одна сім'я. Просили врахувати, що спірний договір укладений раніше ніж договір з ОСОБА_5, у зв'язку з чим саме їх договір є дійсний.

Відповідач СПД ОСОБА_5 та її представники позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні та врахувати надані ними пояснення. Просили врахувати, що позивач ніколи не була СПД, договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є нікчемний. Кошти за куплений у ОСОБА_3 кіоск вона передавала в присутності свідків, були підписані договір, акт, видано товарний чек, все це підписувала ОСОБА_3 в присутності її (ОСОБА_5.) та свідків. Після спливу якогось часу ОСОБА_3 почала говорити, що їй мало цих коштів. Намагалася вселитися в куплений кіоск, але ОСОБА_3 її не впускала, казала, що не впустить, що треба ще заплатити кошти. Просили врахувати, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог, не має жодних правових підстав для задоволення позову. Договір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник лише після подачі позову ОСОБА_5 до Окружного суду, а до цього ОСОБА_3 ніде не говорила про наявність такого договору.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Вказаний позов зареєстрований в суді 03.04.2017 року. Ухвалою суду від 07.04.2017 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Стороною відповідача ОСОБА_5 подано заперечення проти позову. Сторонами надавалися клопотання про витребування доказів, приєднання доказів, письмових пояснень.

В суді встановлено, що Головне управління контролю за благоустроєм та зовнішнім дизайном міста Києва на підставі листа погоджень, паспорта, дозволу №1487, договору оренди землі було видано Ордер №03040163 по Дніпровському району приватному підприємцю ОСОБА_3 на тимчасове порушення благоустрою та його відновлення в зв'язку з встановленням кіоску по АДРЕСА_3. Виконання робіт дозволено з 16.09.2003 року по 16.10.2003 року (а.с.23 т.1).

Згідно наданих до справи документів, 07.06.2014 року між суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особою ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено Договір №2 продажу кіоску, 1/2ч., «ІНФОРМАЦІЯ_1», 10 кв.м., відповідно до якого ОСОБА_1 купила у ОСОБА_3 ? частину кіоску, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 м.Київ, розміром, плануванням та зовнішнім виглядом згідно завіреної копії тех.паспорту до цього договору, яка є невід'ємною частиною договору (а.с.5-6 т.1). ОСОБА_3 (постачальником) було видано ОСОБА_1 (отримувачу) товарний чек №2 від 07.06.2014 року, в якому зазначено товар - кіоск металевий ? частина, 1 шт., ціна 3 700 грн.; копія техпаспорту завірено «Продавцем», загальна сума з ПДВ 3 700 грн., сума ПДВ 20%:740 грн. (а.с.7 т.1).

З ксерокопії листа від 15.08.2008 року №05-10248, адресованого ФОП ОСОБА_3, від Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища, останні даним листом надають дозвіл на тимчасове розміщення торговельного кіоску №2 за адресою: АДРЕСА_3 у Дніпровському районі міста Києва терміном на три роки. Дозвіл надається за умови дотримання архітектурно-планувального рішення, визначеного паспортом оздоблення МАФ, який погоджений в установленому порядку, та даний дозвіл дійсний за умови виконання вимог техніки безпеки та дотримання нормативних вимог чинного законодавства. Замовник несе повну відповідальність за дотримання схеми розміщення та зовнішнього вигляду об'єкту у відповідності до вимог оформленого паспорта (а.с.11 т.1).

13.07.2014 року укладено Договір №03 продажу кіосків, за яким продавцем є Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_3, покупцем є Суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_5, згідно якого ОСОБА_5 купила у ОСОБА_3 два кіоски, місце розташування яких - АДРЕСА_3, розмірами, кольором, плануванням та зовнішнім виглядом згідно креслень та фотографії, доданих до цього договору, які є невід'ємною частиною договору. Між цими сторонами укладено Акт прийому-передачі до договору №03 від 13.07.2014 року, згідно якого продавець ОСОБА_3 отримала від покупця ОСОБА_5 за продані кіски 87 000 грн. налічними, перерахувала їх та претензій до покупця не має (а.с.18). ОСОБА_3 (постачальником) видано ОСОБА_5 (отритмувачу) Товарний чек №03 від 13.07.2014 року, в якому товар - кіоск металевий, 2 шт., ціна - 87 000 грн. з ПДВ., сума ПДВ 20% - 14 500 грн. (а.с.19 т.1).

На торговельний кіоск АДРЕСА_4 було видано Паспорт оздоблення МАФ № П08Д-АРХ-163, замовник ОСОБА_3 Паспорт погоджений Заступником начальника Головного управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища 15.08.2008 року (а.с.20-22 т.1).

20.10.2014 року, 09.03.2015 року, 25.01.2016 року складено Акти протидії та не допуску у власне приміщення (кіоск), підписані ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_8, про те, що підприємець ОСОБА_3 не впускає до кіоску ОСОБА_5, яка є власником даного кіоску згідно договору купівлі від 13.07.2014 року (а.с.47-48 т.1).

Згідно листа від ОСОБА_5 на адресу Управління ландшафтної архітектури, комплексного благоустрою Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради, зареєстрованого останніми за вхідним номером 055/3028 від 17.05.2016 року (а.с.49 т.1), ОСОБА_5 просить не укладати договір №06345-15/2 від 27.05.2015 року з підприємцем ОСОБА_3 щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою, а саме кіоску по АДРЕСА_3, посилаючись на те, що ОСОБА_3 продала їй цей кіоск та отримала від неї (ОСОБА_5.) 87 000 грн.

Згідно заяви ОСОБА_5, адресованої Директору містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської адміністрації), зареєстрованої останніми за №055/13400 від 27.12.2016 року, ОСОБА_5 просить оформити з нею Договір щодо пайової участі в утриманні об'єкта благоустрою, а саме: кіоску по АДРЕСА_3, який належить їй згідно договору продажу кіосків №03 від 13.07.2014 року (а.с.50 т.1).

В заяві від 29.01.2015 року ФОП ОСОБА_3 повідомляє начальника РУГУ МВС України в м.Києві про те, що половину її МАФ, 10 м.кв. по АДРЕСА_5 самовільно, з застосуванням насильства зайняв колишній співмешканець ОСОБА_8 (а.с.57 т.1).

Згідно Постанови Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.12.2015 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Київської міської державної адміністрації, треті особи ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та рішень, зобов'язання вчинити дії - відмовлено. В даній постанові встановлено те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 13.07.2014 року було укладено договір продажу кіоску АДРЕСА_6 (а.с.143-150 т.1) і цим спростовуються, як зазначено в постанові, обгрунтування ОСОБА_3 до своїх позовних вимог, що спірні тимчасові споруди належать їй на праві власності.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може відмовитися від свого майнового права.

Згідно до вимог ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. ст.316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своє волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється статтями 215-236 ЦК. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом. Про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлено як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Статтею 203 ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст.362ЦК України, на яку посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є дочка та мати. ОСОБА_3 є СПД, ОСОБА_1 не зареєстрована як СПД. Відповідач ОСОБА_5 є дружиною ОСОБА_8, з яким відповідач ОСОБА_3 певний час співмешкали.

Встановленим є те, що існує два договори продажу кіоску, частини кіоску по АДРЕСА_3, продавцем якого по обох договорах є ОСОБА_3, а покупцями одного і того ж об'єкту (частини) є різні особи - ОСОБА_1, ОСОБА_5

ОСОБА_1 в своєму позові обґрунтовує свої позовні вимоги ст.ст. 203, 215, 321, 328, 334, 362 ЦК України, просить врахувати надані до справи докази.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи.

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обгрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оцінюючи надані до справи докази, суд приходить до наступного.

Інформаційні талони, серії ТС №06345-15/2, оформлені на ОСОБА_3, на спірний кіоск, з відміткою про дійсність до 26.08.2015 року; серії ТС №06345-14, з відміткою про дійсність до 26 05.2015 року не є підтвердженням того, що спірний договір є недійсний (а.с.64, 142 т.1). З цих же підстав судом не враховуються і інформаційні талони за 2015-2017 року, видані на ім'я ОСОБА_3 (а.с.224-227 т.1).

Не приймаються до уваги і надані до справи квитанції про оплату за землю, пайові внески, здійснені ОСОБА_3 (а.с.228-239 т.1), оскільки вони ніяким чином не відносяться до предмету спору.

Вказані інформаційні талони та квитанції свідчать про те, що і після укладення договору продажу позивачу ? частини спірного кіоску всю документацію отримувала та здійснювала необхідні оплати по вказаному майну не ОСОБА_1, як новий власник, а ОСОБА_3

Не є належним та допустимим доказом до позовних вимог посилання сторони позивача на те, що ОСОБА_5 не має техпаспорту на спірний об'єкт.

Суд враховує те, що про наявність договору продажу частини спірного кіоску, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 07.06.2014 року, стало відомо лише після подачі ОСОБА_5 позову до Окружного суду, до цього такої інформації не існувало, при тому, що продавець спірного кіоску ОСОБА_3 неодноразово зверталася до різних установ, була стороною в судових справах (а.с.133-136 т.1), ці події тривали більше двох років, і кругом ОСОБА_3 зазначала, оспорювала договір продажу спірного кіоску з ОСОБА_5, жодної згадки про продаж нею частини цього ж кіоску своїй дочці не було.

Згідно Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 25.03.2016 року, складеного КНДІСЕ, підписи та записи від імені «ОСОБА_3» на договорі №03 від 13.07.2014 року, у товарному чеку, акті прийому-передачі кіосків виконані ОСОБА_3 Вказані документи виконані без попередньої технічної підготовки (а.с.78-79 т.1).

Встановлено, що ФОП ОСОБА_5 подала до Господарського суду міста Києва позов до ФОП ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення, після чого ОСОБА_1 було подано даний позов до Дніпровського районного суду міста Києва.

Надані до справи ОСОБА_1 розписки про отримання ОСОБА_3 від неї у червні 2015 року, червні 2016 року, червні 2017 року по 7 500 грн. на сплату пайової участі та отримання дозвільних документів (а.с.212-214 т.1) та письмові пояснення позивача (а.с.211 т.1) з приводу вказаних оплат судом не приймаються до уваги, подані вони в судовому засіданні 26.02.2018 року, тоді як позов подано до суду 03.04.2017 року і про ці сплати нічого не зазначалося в позовній заяві. Крім цього, дані розписки не є належним доказом до позовних вимог, враховуючи обгрунтуванян позову.

Викладене вище дає підстави суду для прийняття рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, так як позов є необґрунтований, безпідставний, належних та допустимих доказів по справі стороною позивача не було надано. Крім подачі позову до суду ОСОБА_1 не вчиняла жодних дій щодо прийняття придбаного спірного майна, його утримання, користування ним. При цьому, в суді встановлено та підтверджено належними доказами, що ОСОБА_5 з часу придбання спірного майна всіляко намагається переоформити документи, отримати доступ до майна. Здійснення продажу спірного майна ОСОБА_3 ОСОБА_5 підтверджено висновком почеркознавчої експертизи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва. З встановлених в суді обставин та фактів, на думку суду, договір продажу ? частини спірного майна, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, був оформлений після укладення договору купівлі-продажу цього ж об'єкту між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Враховуючи вищевикладене, суд не приймає заяву від відповідача ОСОБА_3 про визнання позову (а.с.196-197 т.1).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 11, 12, 203, 215, 316, 319, 321, 334, 362 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-80, 81, 141, 206, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3, Суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_5 про визнання договору недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного судового рішення - 03.07.2018 року.

Суддя: