АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/5571/18Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/789/578/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Дикун С. І., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

заінтересованої особи ОСОБА_2,

представника заінтересованої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/5571/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2018 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 05 квітня 2018 року, в справі за заявою ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, заінтересовані особи ОСОБА_2, служба у справах неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про видачу обмежувального припису,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із даною заявою.

В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона є матір'ю, а ОСОБА_2 - батьком народженої 29 квітня 2008 року ОСОБА_5. В період з 2007 року по 15 серпня 2015 року вона та ОСОБА_2 проживали разом, не реєструючи шлюб в офіційному порядку. Після припинення спільного проживання неповнолітня дочка постійно проживає із нею та вона самостійно, власними силами, матеріально забезпечує, доглядає та виховує дитину. ОСОБА_2 систематично вчиняє дії, направленні на фізичне та психологічне насильство по відношенню до ОСОБА_5 Зважаючи на непростий психологічний та емоційний стан дитини, беручи до уваги висновки суду та психолога в 2016 році, вона звернулась до Тернопільської міської психолого-медико-педагогічної консультації Тернопільського комунального методичного центру науково-освітніх інновацій та моніторингу. Метою обстеження було з'ясування питання, чи має дитина бажання провести літні канікули з батьком, з огляду на вимогу ОСОБА_2 У інформаційній довідці про результати роботи та психологічний стан дитини на момент обстеження 22 травня 2017 року стосовно ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, прямо зазначено, що дитина категорично відмовляється від проведення канікул із батьком. В подальшому, 16 лютого 2018 року було отримано висновки про проведення індивідуальної діагностичної роботи з ОСОБА_5, в яких чітко зазначено, що під час зустрічей та спілкування з біологічним батьком дитина відчуває психологічний тиск та супутній страх бути ізольованою від матері. Крім того, даними висновками встановлено, що ОСОБА_2 погрожує неповнолітній ОСОБА_5 викраденням, фактичним позбавленням волі та позбавленням можливості спілкування з матір'ю. Вищевказані обставини в сукупності свідчать про системне, довготривале психологічне насильство (погрози, переслідування, залякування) над ОСОБА_5 з боку її біологічного батька ОСОБА_2, які спричинили побоювання неповнолітньої дитини за свою безпеку та спричинили емоційну невпевненість, завдали шкоди психічному здоров'ю дитини.

14 березня 2018 року ОСОБА_2 вчинив насильницькі дії фізичного характеру по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_5 Зокрема, перебуваючи в приміщенні та на подвір'ї Тернопільської загальноосвітньої середньої школи 1 ступеня з поглибленим вивченням іноземних мов за адресою: м.Тернопіль, вул.Лесі Українки, 12-а, ОСОБА_2 намагався викрасти дитину, в результаті чого заподіяв їй тілесні ушкодження.

Також зазначила, що ОСОБА_2 жодного разу не сплачував аліменти чи інші грошові суми на підтримку дитини, до моменту постановлення рішення про сплату аліментів в судовому порядку. Після набуття законної сили рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 16 листопада 2017 року по справі №755/13832/17, ОСОБА_2 практично не сплачує аліменти, що є економічним насильством по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_5

Враховуючи вищевказане, заявниця просила видати обмежувальний припис, яким протягом шести календарних місяців з моменту винесення рішення заборонити ОСОБА_2 наближатись на відстань ближче 100 метрів до ОСОБА_5 та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; наближатись на відстань ближче 100 (сто) метрів до її місця проживання (перебування), навчання та місць частого відвідування; вести листування, телефонні переговори з ОСОБА_5 або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб; визнати ОСОБА_2 кривдником, а ОСОБА_5 - особою, яка постраждала від домашнього насильства.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і покладено на службу у справах неповнолітній та дітей Тернопільської міської ради, як орган опіки та піклування, контроль за поведінкою ОСОБА_2 щодо виховання дочки ОСОБА_5

03 травня 2018 року ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_5, подала на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував обставини, що свідчить про системне, довготривале психологічне насильство (погрози, переслідування, залякування) над ОСОБА_5 з боку її біологічного батька - ОСОБА_2, які спричинили побоювання неповнолітньої дитини за свою безпеку та спричинили емоційну невпевненість, завдали шкоди психічному здоров'ю ОСОБА_5 Матеріалами справи встановлено обставини, що свідчать про фізичне насильство (заподіяння тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості) над ОСОБА_5 з боку її біологічного батька та можливість його повторного здійснення, до того моменту, поки ОСОБА_2 не доведе свій умисел на викрадення та позбавлення волі дитини до завершення. Просить, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі.

У травні 2018 року заінтересована особа ОСОБА_2 подав відзив на вказану апеляційну скаргу, обґрунтовуючи тим, що докази, на які посилається заявник, не є належні та допустимими у розумінні ст.ст.78-80 ЦПК України.

Вказує, що психолого-педагогічне вивчення дитини в психолого-медико-педагогічних консультаціях здійснюється тільки в присутності батьків або осіб, які їх замінюють. На жодні психологічні дослідження (вивчення) своєї доньки він письмової згоди не давав та не був присутній під час їх проведення.

Результати єдиного обстеження, на яке він давав усну згоду, викладені у інформаційній довідці про результати роботи та психологічний стан дитини на момент обстеження, складеній Тернопільською міською психолого-медико-педагогічною консультацію Тернопільського комунального методичного центру науково-освітніх інновацій та моніторингу від 22 травня 2017 року, яку суд і відзначив у своєму рішенні.

Окрім цього, інші довідки приватних психологів викликають сумнів в їх достовірності. Також вважає, що присутність або відсутність під час психологічного вивчення дитини кожного з батьків суттєво впливає на результат таких досліджень.

Вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянувши справу по суті, спираючись на належну та допустиму доказову базу, прийшов до закономірного висновку, що «виникнення у дитини психо-емоційного стану не пов'язане з вчинення відносно дитини ОСОБА_5 психічного насильства з боку батька ОСОБА_2, а пов'язане з конфліктною ситуацією між батьками, які не можуть між собою домовитися щодо виховання дитини, а також страхом дитини ОСОБА_5 бути ізольованою від матері, без її згоди».

Зазначає, що твердження заявника про, начебто, фізичне насильство по відношенню до дитини, є безпідставним, оскільки згідно висновку експерта №406, складеного Тернопільським обласним бюро судово-медичної експертизи та витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 0000752, ОСОБА_2 «із необережності при спільному падінні спричинив тілесні ушкодження своїй доньці ОСОБА_5, 2008 р.н.».

Враховуючи вищевикладене, вважає, що відмова заявнику у задоволенні заяви є такою, що повністю обґрунтована, винесена на основі повного та всебічного розгляду справи по суті із вірним застосуванням всіх правових норм.

В судовому засіданні представника апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Заінтересована особа ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Також ОСОБА_2 просив визнати його дії самообороною дитини, визнати, що мати неналежно виконує свої обовязки з виховання дитини та чинить на неї психологічний тиск.

Інші сторони в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що батько ОСОБА_2 не є кривдником щодо своєї малолітньої дочки ОСОБА_5 і його дії не можуть свідчити про вчинення відносно дитини домашнього насильства, а також відсутні докази, що малолітня дочка є особою, яка зазнала домашнього насильства із сторони батька, чи загрози вчинення такого насильства.

З таким висновком колегія суддів погоджується виходячи із наступного.

В судовому засіданні встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про народження серія 1 - БК №132131 від 15 травня 2008 року ОСОБА_5 народилася 29 квітня 2008 року та її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2

З 2007 року по 15 серпня 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спільно проживали разом в м.Києві, не реєструючи шлюбу, мають спільну дочку - ОСОБА_5. На даний час ОСОБА_4 разом з дочкою проживають у місті Тернополі. Дитина відвідує Тернопільську загально-освітню середню школу першого ступеня з поглибленням вивченням іноземних мов.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебувають у неприязних стосунках та між ними виникають різні конфлікти та непорозуміння, в тому числі з приводу виховання дитини. У результаті вказані конфлікти негативно впливають на емоційний стан їх дочки ОСОБА_6, що виникло через спілкування батька з матірю та її страх, що батько забере її від матері і більше не поверне.

Так, постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року, справа №755/8637/16, закрито провадження по справі відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст.184 КУпАП у зв»язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно інформаційної довідки про результати роботи та психологічного стану неповнолітньої на момент обстеження №11/132, складеної Дніпровським районним в місті Києві Центром соціальних служб для сімї, дітей та молоді від 14 травня 2016 року №42, на даний момент зустрічі дитини з батьком (до тих пір, поки ОСОБА_2 не змінить свою позицію щодо матері дитини), є такими, що можуть негативно впливати на емоційний стан ОСОБА_5. Також рекомендовано всі конфліктні ситуації між батьками дитини з'ясовувати без залучення ОСОБА_5. Враховуючи, що ситуація конфлікту між батьками дівчинки не змінюється, навіть загострюється, психологічна підтримка психо-емоційного стану дитини є необхідною і робота з психологом продовжується.

Як вбачається з інформаційної довідки про результати роботи та психологічний стан дитини на момент обстеження, складеної Тернопільською міською психолого медико-педагогічною консультацію Тернопільського комунального методичного центру науково-освітніх інновацій та моніторингу від 22 травня 2017 року, рекомендовано батьку поступово встановлювати контакт з дитиною, а не забирати дитину від матері на довготривалий термін.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2017 року, справа №607/6651/17, надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Білорусь ОСОБА_5, під час літніх канікул в період з 27 жовтня 2017 року до 06 листопада 2017 року, в супроводі батька ОСОБА_2, без згоди та супроводу матері ОСОБА_4

Заявник стверджує, що ОСОБА_2, починаючи з 15 серпня 2015 року, систематично вчиняє дії, направленні на фізичне, психологічне та економічне насильство відносно своєї дочки ОСОБА_5

Згідно витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження: 0000752, правова кваліфікація ст.128 КК України, 14 березня 2018 року близько 11.00 год. батько ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, перебуваючи на подвірї Тернопільської загально-освітньої середньої школи першого ступеня з поглибленим вивченням іноземних мов, що по вул.Л.Українки, 12 «а» в м.Тернополі, із необережності, при спільному падінні спричинив тілесні ушкодження своїй доньці ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5

Відповідно до висновку експерта №406, складеного Тернопільським обласним бюро судово-медичної експертизи, виявлені у малолітньої ОСОБА_5 тілесні ушкодження за ступенем тяжкості належать до легких.

В судовому засіданні з'ясовано, що дійсно 14 березня 2018 року близько 11.00 год. ОСОБА_2 перебував в школі Тернопільської загально-освітньої середньої школи першого ступеня з поглибленням вивченням іноземних мов, що по вул.Л.Українки, 12 «а» в м.Тернополі, та мав намір побачитися з дочкою ОСОБА_6. На його пропозицію поспілкуватися дитина відмовлялася, однак пізніше погодилася на прохання педагога. Після цього ОСОБА_2 взяв дитину на руки і почав вибігати із школи на вулицю, де перечепився і, втративши рівновагу, впав разом з дитиною на асфальтне покриття, внаслідок чого дитині заподіянні легкі тілесні ушкодження.

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що він не мав наміру викрадати дитину. Оскільки дитина відмовлялася з ним спілкуватися, в нього склалося враження, що дитина знаходиться під зовнішнім психологічним впливом, а тому він вирішив поїхати з нею до психолога, щоб він поміг йому з дочкою у спілкуванні. Тілесні ушкодження були отриманні дитиною внаслідок необережності, оскільки він перечепився і втратив рівновагу.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 листопада 2017 року, справа №755/13832/17, стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1500.00 грн. щомісячно, починаючи з 14 вересня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

У судовому засіданні судом першої інстанції з'ясовано, що заявником не було звернення щодо виконання вказаного рішення у примусовому порядку. Однак заявником 18 січня 2018 року було відкрито рахунок на ім»я ОСОБА_5 у ПАТ КБ «ПриватБанк», на який ОСОБА_2 здійснює переказ коштів на утримання дитини, а саме: 01 лютого 2018 року 1500.00 грн., 02 березня 2018 року 1500.00 грн., 02 квітня 2018 року - 1500.00 грн.

Відповідно до п.п.3, 14, 17 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

За п.9 ч.1ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з вимогами ст.350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 350 -2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно приписів п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник.

В ч.2 ст.26 вищезазначеного Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Частиною 3 даної статті визначено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов'язків держави, які невід'ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Окрім цього, оцінюючи загальну пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів.

Зокрема, в даній конкретні ситуації суд повинен виходити з «найкращих інтересів дитини».

Найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров'я; право дитини на освіту.

Також Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 згадуваного вище рішення у справі «Мамчур проти України»).

Таким чином, оцінка найкращих інтересів дитини повинна здійснюватися з врахування усіх вищенаведених елементів з оцінкою значимості кожного з них в порівнянні з іншими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріаліах справи відстуні належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що батько вчиняв психічне насильство відносно своєї дочки.

Отже, суд першої інтанції прийшов до вірного висновку, що виникнення у дитини психо-емоційного стану не повязане із вчиненням відносно дитини ОСОБА_5 психічного насильства з боку батька ОСОБА_2, а викликане конфліктною ситуацією між батьками, які не можуть між собою домовитися щодо виховання дитини, а також страхом дитини ОСОБА_5 бути ізольованою від матері, без її згоди.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що ОСОБА_2 намагався викрасти свою неповнолітню доньку, виходячи з наступного.

Отримані ОСОБА_5 легкі тілесні ушкодження були заподіянні не умисними діями ОСОБА_2, оскільки суд першої інстанції із пояснень сторін встановив, що 14.03.2018 р. ОСОБА_2 перебуваючи в школі, мав намір побачитися з дочкою. Дитина відмовлялася з батьком спілкуватися, останній не мав наміру її викрадати, а тільки бажав з нею поїхати до психолога, щоб він поміг йому з дочкою у спілкуванні. Тілесні ушкодження були отриманні дитиною внаслідок необережності, оскільки ОСОБА_2 перечепився і втратив рівновагу.

Враховуючи вищевказане, суд першої інстанції вірно вказав, що ОСОБА_2 не вчиняв фізичного насильства відносно своєї дочки, оскільки отриманні нею легкі тілесні ушкодження були заподіянні не умисними діями батька, а внаслідок необережності, що не може свідчити про фізичне насильство в розумінні статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про наявність у ОСОБА_2 умислу на викрадення та позбавлення волі дочки.

Апелянт посилається на застосування обмежувального припису на підставі ч.2 ст.26 Закону України Про запобігання та протидію домашньому насильству та необхідність прийняття рішення про видачу обмежувального припису.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що батько ОСОБА_2 не є кривдником щодо своєї малолітньої дочки ОСОБА_5 і його дії не можуть свідчити про вчинення відносно малолітньої дочки домашнього насильства. Також відсутні докази, що малолітня ОСОБА_5 є особою, яка зазнала домашнього насильства чи загрози вчинення такого насильства зі сторони батька ОСОБА_2

Аналізуючи особу ОСОБА_2 судом першої інстанції враховано, що він має місце роботи та проживання, в матеріалах справи відсутні докази того, що він притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності у зв'язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї.

Також у матеріалах справи відсутні відомості, що ОСОБА_2 виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов'язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів.

Таким чином, заявником не надано належних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства.

Таким чином, суд першої інстанції, співставляючи інтереси учасників справи та особи в право якої здійснюється втручання, враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, прийшов до вірного переконання, що аргументи заявника для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя ОСОБА_2 не є достатніми, а тому вірно відмовив у видачі обмежувального заходу.

З приводу посилань ОСОБА_2 про необхідність визнання його дій самообороною дитини, а також встановлення факту неналежного виконання матірю своїх обовязків з виховання дитини та здійснення на неї психологічного тиску колегія суддів зазначає, що в межах даної справи вказані вимоги задоволені бути не можуть, оскільки в даному випадку предметом розгляду є вимоги матері неповнолітньої дитини про видачу обмежувального припису стосовно батька дитини. Жодних самостійних вимог з приводу питань, які зазначаються ним у відзиві на апеляційну скаргу, в ході розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 не заявляв, апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції він не подавав, а тому вказані питання виходять за межі розгляду справи апеляційним судом, визначені ст.367 ЦПК України.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в задоволенні заяви судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Спір вирішено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382, ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови 24 червня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_8