Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 757/33127/14-ц

провадження № 61-10248св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

боржник - публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз»,

стягувач - ОСОБА_2,

суб'єкт оскарження - головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління у місті Києві Диких ОлексійОлександрович,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року у складі судді Батрин О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у складі суддів: Соколової В. В., Пікуль А. А., Усика Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (далі - ПАТ «Укртрансгаз») звернулося до суду зі скаргою на постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління у місті Києві (далі - ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві) Диких О. О. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 49973217.

Скарга мотивована тим, що 28 січня 2016 року державним виконавцем на підставі виданого 28 грудня 2015 року Печерським районним судом міста Києва виконавчого листа винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_2 885 358,98 грн. Вказаною постановою заявнику надано строк для самостійного виконання виконавчого листа до 04 лютого 2016 року. За клопотанням заявника від 02 лютого 2016 року державним виконавцем 05 лютого 2016 винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 18 січня 2016 року. 21 березня 2016 року ПАТ «Укртрансгаз» отримало постанову державного виконавця від 18 березня 2016 року про поновлення виконавчого провадження, якою встановлено строк для самостійного виконання рішення до 18 березня 2016 року. Оскільки постанова про поновлення виконавчого провадження отримана 21 березня 2016 року, то 22 березня 2016 року представник заявника звернувся до державного виконавця з клопотанням про відкладення виконавчих дій, а 23 березня 2016 року ПАТ «Укртрансгаз» виконав добровільно рішення суду. Заявник вважає постанову про стягнення виконавчого збору від 22 березня 2016 року протиправною, оскільки вона винесена передчасно. Державним виконавцем не вчинено жодних примусових дій для виконання виконавчого листа.

На підставі викладеного ПАТ «Укртрансгаз» просило визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві Диких О. О. про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 49973217.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 листопада 2016 року поновлено строк на оскарження постанови про стягнення виконавчого збору від 22 березня 2016 року у виконавчому провадженні № 49973217 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 28 грудня 2015 року Печерським районним судом міста Києва у справі № 757/33127/14-ц про стягнення коштів з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_2 у розмірі 885 358,98 грн. У задоволенні скарги

ПАТ «Укртрансгаз» відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у встановлений державним виконавцем строк - до 04 лютого 2016 року, тобто до зупинення виконавчого провадження, виконавчий лист ПАТ «Укртрансгаз» про виплату коштів ОСОБА_2 у самостійному порядку не був виконаний. Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору

з ПАТ «Укртрансгаз» відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду про стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_2 грошових коштів було виконано боржником 23 березня 2016 року, тобто після спливу семиденного строку, встановленого для самостійного виконання рішення суду, тому винесення державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору

від 22 березня 2016 в розмірі десяти відсотків суми, що підлягає стягненню відповідає нормам Закону України «Про виконавче провадження». Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Укртрансгаз», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані ухвали та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що ПАТ «Укртрансгаз» 02 лютого 2016 року, тобто в межах строку для добровільного виконання рішення суду, звернулося до виконавчої служби із заявою про зупинення виконавчого провадження на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року. Проте державним виконавцем всупереч вимогам частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» лише 05 лютого 2016 року винесено постанову про зупинення виконавчого провадження. Постанову про поновлення виконавчого провадження від 18 березня 2016 року заявник отримав лише 21 березня 2016 року, тобто у нього не було можливості виконати її вимоги щодо сплати заборгованості до 18 березня 2016 року. Разом з тим, заявник 22 березня 2016 року звернувся до виконавчої служби з клопотанням про відкладення провадження виконавчих дій, проте це клопотання залишено державним виконавцем без реагування. Наступного дня (23 березня 2016 року) боржник виконав рішення суду в повному обсязі, заборгованість сплачено. Виконавчою службою не вчинено жодних дій щодо примусового виконання рішення суду, боржник самостійно виконав це судове рішення у добровільному порядку, проте 24 березня 2016 року на адресу ПАТ «Укртрансгаз» надійшла постанова державного виконавця від 22 березня 2016 року про стягнення виконавчого збору, яка винесена з порушенням норм матеріального права.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

28 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 28 січня 2016 року державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві Диких О. О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 49973217 про стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_2 885 358,98 грн та надано боржнику строк для самостійного виконання рішення суду до 04 лютого 2016 року.

02 лютого 2016 року до державного виконавця надійшла заява від ПАТ «Укртрансгаз» про зупинення виконавчого провадження на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2016 року.

Державним виконавцем 05 лютого 2016 року винесено постанову про зупинення виконавчого провадження, тобто після спливу строку для самостійного виконання рішення суду ПАТ «Укртрансгаз».

Вказана постанова про зупинення виконавчого провадження учасниками виконавчого провадження в судовому порядку не оскаржувалась, а відтак є чинною.

18 березня 2016 року державним виконавцем ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві Диких О. О. винесено постанову про поновлення виконавчого провадження, якою встановлено строк для самостійного виконання рішення суду - до 18 березня 2016 року включно.

Вказану постанову ПАТ «Укртрансгаз» отримало 21 березня 2016 року.

Судами також встановлено, що 22 березня 2016 року ПАТ «Укртрансгаз» звернулось до держаного виконавця з клопотанням про відкладення виконавчих дій, а 23 березня 2016 року виконало виконавчий лист та сплатило ОСОБА_2 стягнуті за рішенням суду кошти.

22 березня 2016 року державним виконавцем Диких О. О. винесено постанову про стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» виконавчого збору в розмірі 88 535,89 грн.

28 березня 2016 державним виконавцем Диких О. О. винесено постанову про закінчення виконавчих дій у зв'язку з виконанням рішення суду в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

В обґрунтування заявлених вимог боржник посилався на порушення державним виконавцем частини першої статті 6, частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, та пункту 3.7.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5(далі - Інструкція № 512/5), в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

За змістом частини першої статті 6, частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. У разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Водночас, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання, які в цьому випадку не вчинялися.

Вказані вище висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2015 року в справі № 6-785цс15.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю на наступний день після завершення строку, наданого боржнику для самостійного виконання рішення. У постанові про стягнення виконавчого збору визначається розмір виконавчого збору, що підлягає стягненню, зазначений у частині першій статті 28 Закону України «Про виконавче провадження». Примусове стягнення виконавчого збору здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (пункту 3.7.1 Інструкції № 512/5 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до пункту 3.7.2 Інструкції № 512/5 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до початку його примусового виконання, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником самостійно.

Як було встановлено судами першої та апеляції інстанцій, постанова державного виконавця про поновлення виконавчого провадження від 18 березня 2016 року, отримана ПАТ «Укртрансгаз» 21 березня 2016 року, тобто надіслана та отримана боржником поза межами встановленого для добровільного виконання строку - 18 березня 2016 року, що є порушенням норми статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Отримавши постанову державного виконавця лише 21 березня 2016 року, боржник не мав можливості виконати її вимоги в строк до 18 березня

2016 року включно.

Відповідно до частини першої статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Аналіз наведеної норми прямої дії свідчить про те, що перед тим, як застосовувати засоби і способи примусу, державний виконавець повинен пересвідчитися, чи отримав боржник копію відповідної постанови, яка має бути направлена на зазначену у виконавчому документі адресу боржника та встановити факт отримання боржником копії цієї постанови, якою встановлено строк для добровільного виконання рішення. Отже, у разі з'ясування факту неодержання боржником копії постанови державний виконавець не вправі вчиняти виконавчі дії.

Проте, державний виконавець не встановив факт, а також дату отримання боржником копії постанови про поновлення виконавчого провадження від 18 березня 2016 року перед винесенням постанови про стягнення виконавчого збору.

Встановлено, що державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 49973217 не було вчинено жодної виконавчої дії, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» з виконання рішення суду про стягнення з ПАТ «Укртрансгаз» на користь ОСОБА_2 885 358,98 грн, а погашення стягнутої суми відбувалось у добровільному порядку 23 березня 2016 року.

З урахування вказаного, слід дійти висновку, що визначення суми виконавчого збору та її стягнення ставиться в залежність від початку примусового виконання рішення суду. Заходи примусового виконання рішень передбачені статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

Судами залишено поза увагою, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника сум коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного стягнення з боржника на користь стягувача зазначених у виконавчому документі сум, та виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, заходами примусового виконання рішення є звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника, вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Проте, як встановлено судами з матеріалів виконавчого провадження № 49973217, державний виконавець не вчинив фактичного стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум за рішенням суду.

Оскільки боржник після отримання 21 березня 2016 року постанови про відновлення виконавчого провадження, наступного дня надіслав до виконавчої служби клопотання про відкладення виконавчих дій, 23 березня 2016 року виконав виконавчий лист, а державний виконавець не вчинив заходів щодо примусового виконання рішення, то відсутні правові підстави вважати обґрунтованими вимоги останнього про стягнення виконавчого збору.

Відповідно до частини другої статті 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З огляду на наведене, відсутні правові підстави вважати, що оскаржувані ухвали постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції (частина третя статті 406 ЦПК України).

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до постановлення незаконних ухвал, тому оскаржувані ухвали відповідно до статті 412 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги ПАТ «Укртрансгаз».

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз»задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 січня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Скаргу публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» на постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління у місті Києві ДикихОлексія Олександровичапро стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 49973217 задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві Диких Олексія Олександровича від 22 березня 2016 рокупро стягнення з публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» виконавчого збору в розмірі 88 535,89 гривень у виконавчому провадженні № 49973217.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І.М. Фаловська

С. П.Штелик