Справа № 128/221/14-ц
Провадження № 22-ц/772/1271/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2018 рокуСправа № 128/221/14-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Якименко М.М., Зайцев А.Ю.

за участю секретаря Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 14 лютого 2014 року у м. Вінниці під головуванням судді цього суду Бондаренко О.І., дати складання повного тексту цього рішення не відомо,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, мотивуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Як зазначила позивач, спадщину вона прийняла, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, інших спадкоємців після смерті її матері не було. Однак, нотаріус не може видати їй свідоцтво про право на спадщину на зазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, оскільки правовстановлюючі документи на це нерухоме майно відсутні.

Пославшись на викладені обставини, позивач просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 право власності на вказаний житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_4, яка не брала участі у розгляді цієї справи у суді першої інстанції, однак, стверджує, що прийнятим рішенням вирішено питання про її права, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Оскільки ОСОБА_4 участі у справі не приймала, а отже була позбавлена можливості подати заперечення на пред'явлений ОСОБА_3 позов та докази на їх підтвердження, тому апеляційний суд відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України приймає подані нею при подачі апеляційної скарги письмові докази, оскільки їх неподання до суду першої інстанції зумовлено поважними причинами, що об'єктивно не залежали від неї.

Положеннями ст. 213 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення) було передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно ст. 263 чинного ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому колегія суддів відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції цього Кодексу на момент розгляду справи судом першої інстанції) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи та матеріалів апеляційної скарги встановлено такі обставини.

Прізвищем позивача ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 було «ОСОБА_3» (а.с. 9).

Матір'ю ОСОБА_3 є ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_3 (а.с. 9).

ОСОБА_4 (прізвище до реєстрації шлюбу «ОСОБА_4» (а.с. 92)) є дочкою ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 (а.с. 91) та онукою ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що видано свідоцтво НОМЕР_5 (а.с. 4).

01 грудня 2011 року ОСОБА_3 подала заяву до Вінницької районної державної нотаріальної контори про прийняття після смерті ОСОБА_5 про прийняття спадщини, яка складається з земельної частки (паю), та просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом на це майно (а.с. 62), на підставі якої було зареєстровано спадкову справу № 742/2011, що вбачається з витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі та копії цієї справи (а.с. 7, 60-75).

01 грудня 2011 року держаним нотаріусом Вінницької районної Державної нотаріальної контори Кудрінським П.В. ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті її матері, а саме на земельну частку (паю) у землі, яка перебуває в колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Малі Крушлинці», що знаходиться в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області, розміром 1,97 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка була належна спадкодавиці на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) НОМЕР_6, виданого Вінницькою районною державною адміністрацією Вінницької області 27 вересня 2000 року на підставі рішення Вінницької районної державної адміністрації від 18 липня 2000 року № 368, зареєстрованого 29 вересня 2000 року у книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 632 (а.с. 5, 10, 62, 70).

29 жовтня 2013 року в.о. сільського голови Малокрушлинецької міської ради ОСОБА_8 видано довідку про те, що на день смерті ОСОБА_5 з нею за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані: дочка ОСОБА_3, онуки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та правнучка ОСОБА_11 (а.с. 12).

Роз'ясненням державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Когутницького Є.В. № П-3/02-17 від 11 січня 2014 року ОСОБА_3 повідомлено про неможливість видачі їй свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5, зокрема на вказаний вище будинок, у зв'язку з тим, що нею не було надано нотаріусу правовстановлюючих документів на це нерухоме майно, та рекомендовано, якщо вона вважає свої права порушеними, звернутись до суду (а.с. 8).

Згідно технічного паспорту, виготовленого 12 лютого 2013 року, за адресою: АДРЕСА_2 розташовано: житловий будинок літ. «А», прибудова літ. «а», погріб літ. «п/а», ганок, козирок, погріб з шиєю літ. «Б», літня кухня літ. «В», сарай, сарай літ. «в», навіс літ. «Г», убиральня літ. «Д», сарай літ. «Е», криниця №1, ворота № 2, хвіртка № 3, огорожа № 4, огорожа № 5 (а.с. 13-18).

Відповідно до погосподарського обліку домогосподарство за вказаною адресою з 1980 року було віднесено до суспільної групи господарства «колгоспний двір» головою якого була ОСОБА_5, до списку членів її сім'ї з 1980 року по 1990 роки входили: дочка ОСОБА_3, зять ОСОБА_6, онука ОСОБА_9, онук ОСОБА_10 (а.с. 93-95). З 1991 року у списку членів господарства відсутній зять ОСОБА_6 та включено до цього переліку правнучку ОСОБА_11 (а.с. 96-97). Після смерті ОСОБА_5 головою цього домогосподарства записано ОСОБА_3, а членами домогосподарства зареєстровано: дочку ОСОБА_4, сина ОСОБА_13, онуку ОСОБА_11, онуку ОСОБА_14, правнука ОСОБА_15, правнука ОСОБА_16 (а.с. 98-99). За 2011 - 2015 роки членами домогосподарства записано: сина ОСОБА_10, дочку ОСОБА_4, онуку ОСОБА_14 (а.с. 101), з 2016 року до переліку цих осіб ще віднесено онука ОСОБА_17 (а.с. 102-104).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 529, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 328, 1261 ЦК України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи із того, що після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належний їй спірний будинок, яку прийняла її донька ОСОБА_3 шляхом вступу в управління і володіння спадковим майном, тому за нею слід визнати право власності на цей будинок.

Апеляційний суд із цим рішенням не погоджується, оскільки фактично суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми процесуального права та неправильного застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Як вбачається із наведеного вище погосподарського обліку вказаного домогосподарства,станом на 15 квітня 1991 року воно було віднесено до суспільної групи господарства «колгоспний двір», головою якого була ОСОБА_5, а членами господарства були: дочка ОСОБА_3, онука ОСОБА_9, онук ОСОБА_10, правнука ОСОБА_11 (а.с. 19). На день її смерті членами її господарства були зареєстровані: дочка ОСОБА_3, 1948 року народження, онуки ОСОБА_9, 1974 року народження, ОСОБА_10, 1979 року народження, та правнука ОСОБА_11, 1992 року народження, що підтверджується відомостями з погосподаського обліку цього домогосподарства (а.с. 20) та довідкою № 609 від 29 жовтня 2013 року, виданою в.о. сільського голови Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 12). Хоча ці документи додано до матеріалів позовної заяви, однак, суд першої інстанції, посилаючись на них, як на доказ обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_3, обставин, які мають значення для справи, зокрема, щодо суспільної групи вказаного домогосподарства та складу його членів - не встановив.

З огляду на час виникнення цих правовідносин, застосуванню підлягають норми Цивільного кодексу УРСР (у редакції 1963 року).

За правилами ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Статтею 126 ЦК УРСР було передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв'язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закону України «Про власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення) суд першої інстанції не з'ясував: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги, та якими доказами вони підтверджуються, що має суттєве значення для правильного вирішення спору; чи є інші фактичні дані, які мають значення для справи, та докази на їх підтвердження.

Установивши, що ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 та те, що до складу спадкового майна увійшов цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за зазначеною вище адресою, суд не визначився з характером спірних правовідносин й правовими нормами, які підлягають застосуванню до них.

Зокрема, суд належним чином не з'ясував питання щодо правового статусу домогосподарства, до якого типу воно відносилось, кола осіб, які у ньому проживали, з якого часу вони почали у ньому проживати й на яких підставах, чи набули статусу члена колгоспного двору, не звернув уваги на витяг з погосподарської книги на це домогосподарство станом на 15 квітня 1991 року, й, відповідно, не визначився на яких підставах виникає право спадкування на цей будинок.

Отже, суд не з'ясував, який статус мало домогосподарство станом на 15 квітня 1991 року, тобто на час набрання чинності Законом України «Про власність», та, виходячи з того, який статус мало це домогосподарство, не встановив, хто мав право на частку у спільному майні.

Судом також не було встановлено склад осіб, які повинні були б приймати участь у справі як відповідачі.

Як вбачається зі змісту ст.ст. 33, 119 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час розгляду справи судом першої інстанції) на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред'явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов'язується вирішити справу за тим позовом, що пред'явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Натомість, суд, ухвалюючи рішення, послався на положення ст. 174 ЦПК України (у редакції цього Кодексу на час ухвалення оскаржуваного рішення), якими передбачено, що у разі визнання позову відповідачем, суд, за наявності на те підстав, приймає рішення про задоволення цього позову.

Проте, визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для ухвалення рішення про його задоволення, оскільки якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд, однак цих вимог ст. 174 ЦПК України суд першої інстанції також не дотримався.

З огляду на викладене, позивач у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України (в редакції цього Кодексу на момент розгляду справи судом першої інстанції) не довела належними та допустимими доказами тих обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, зокрема, що до складу спадкового майна, яке залишилось після смерті її матері увійшов цілий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, і пред'являючи до суду цей позов, відповідачем зазначила лише сільську раду, в той час як заявлені нею вимоги можуть стосуватися прав інших осіб.

За таких обставин, пред'явлений ОСОБА_3 позов задоволенню не підлягає, тому рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні цього позову.

Разом, із тим, дане рішення не перешкоджає позивачу захистити свої права шляхом пред'явлення у встановленому законом порядку позову про визнання права власності на спірне майно до належних відповідачів.

Відповідно до положень ст. 141, п.п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне судовий збір, сплачений ОСОБА_3 за подачу позовної заяви залишити за нею.

Згідно з квитанцією № 0.0..1 від 05 травня 2018 року ОСОБА_4 за звернення до суду з цією апеляційною було сплачено судовий збір у завищеному розмірі - 1 650 грн., тоді як, з огляду на порядок його розрахунку, передбаченого Законом України «Про судовий збір», сума судового збору, яка підлягає сплаті за подання цієї скарга, становить 1 632 грн. 94 коп., тому з позивача на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути судовий збір саме у такому розмірі.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено право особи, яка внесла судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, звернутись до суду із клопотанням про його повернення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 14 лютого 2014 року у вказаній справі скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків НОМЕР_2) сплачений за подачу цієї апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1 632 (одна тисяча шістсот тридцять дві) грн. 94 коп.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді: М.М. Якименко

А.Ю. Зайцев

Повний текст постанови виготовлено 22 червня 2018 року.