_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/4274/16-ц
Провадження № 2/520/2510/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2018

Київський районний суд м.Одеси в складі головуючого судді Бескровного Я.В., при секретарі Бундєвій Я.І., Маценко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Одеса cправу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на частину домоволодіння та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_4, про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася з даним позовом до суду предметом якого визначила визнання за нею права власності на ? частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1. Підставою позову зазначила, що набула вказане майно у період шлюбу з ОСОБА_7, який, в свою чергу, набув на нього право власності за рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14.03.2003р. у справі №2-927/03, при цьому посилалася на норми ст.ст.60,68,70 СК України. Також зазначила, що право власності на вказане домоволодіння за ОСОБА_7 було зареєстровано 18.07.2008р.

Відповідач ОСОБА_3 подала зустрічний позов, у якому просила суд визнати за нею право власності на 5/6 часток того ж домоволодіння. Підставою позову зазначила, що після смерті її батька ОСОБА_7, останній залишив на її ім'я заповіт, яким заповів усе своє майно їй. Вона звернулася до нотаріуса з заяво про прийняття спадщини, однак через 6 місяців нотаріуса видати свідоцтво відмовився, оскільки на ? частину будинку претендувала ОСОБА_2 і на 1/2 частку будинку мала право ОСОБА_8, яка як дочка померлого та непрацездатна, мала право на обов'язкову долю у спадщині.

В судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_6 та їх представник ОСОБА_1 первісний позов підтримали просили його задовольнити, заперечували проти зустрічного позову.

ОСОБА_3 та ОСОБА_8 проти первісного позову заперечували, підтримали зустрічний позов.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_22., ОСОБА_14 та ОСОБА_15 дали суду пояснення, що добре знали померлого ОСОБА_7, зазначили, що ОСОБА_7 придбав будинок за договором дарування у середині 90-х років, перебудовував свою частину будинку №77-79 без допомоги ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_6, та до 2000 року він був добудований.

Допитаний у якості свідка за первісним позовом ОСОБА_6 дав пояснення, що його мати ОСОБА_2 та він приймали участь у будівництві будинку, він особисто робив зварювальні та інші роботи.

Вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 25.05.1995р. ОСОБА_7 за договором дарування придбав 18/300 частин домоволодіння (літ.Б) за адресою АДРЕСА_1. В подальшому рішенням Київського районного суду м.Одеси за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_17 та ОСОБА_18 про визнання права власності, на підставі проекту розподілу домоволодіння №77-79 за вказаною адресою, за ОСОБА_7 визнано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1.

Такі обставини встановлені рішенням Київського районного суду м.Одеси від 14.03.2003р. у справі №2-927/03, а тому згідно ст.82 ч.4 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Вказане право власності за ОСОБА_7 зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 9.08.2004р. (т.2 а.с.132).

ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зареєстрували перший шлюб 23.06.2001р. (т.1 а.с.9 об.) та розірвали його 2.09.2003р. (т.1 а.с.10).

В подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_2 знов зареєстрували шлюб 28.10.2006р. (т.1 а.с.11), який було розірвано 13.04.2013р. (т.1 а.с.12).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2. (т.1 а.с.9), після смерті залишив заповіт (т.1 а.с.89), яким усе своє майно заповів ОСОБА_3

Згідно листа Комунального підприємства БТІ Одеської міськради (т.1 а.с.166), з 21.04.1999р. по 14.10.2002р. за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на 18/300 частин домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, які з 14.10.2002р. були виділені в 5/6 частин жилого будинку за адресою АДРЕСА_1 (т.1 а.с.167).

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 стверджує, що оскільки вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 з 28.10.2006р. по 13.04.2013р., а право власності на спірний будинок №79 останній зареєстрував 18.07.2008р., то на підставі ст.60,68 та 70 СК України вона має право на ? його частину.

Суд вважає необхідним застосувати до правовідносин, що склалися між сторонами норми матеріального права ЦК УРСР 1963р. з метою збереження принципу дії закону в часі, виходячи з наступного.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 14.03.2003р. у справі №2-927/03, яким визнано право власності за померлим ОСОБА_7, ухвалено до набрання чинності норм діючих ЦК України та СК України.

Отже право власності ОСОБА_7 на 18/300 частин будинку №77-79 виникло на підставі договору дарування укладеному з ОСОБА_19 від 25.05.1995р. посвідченого Третьою одеською державною нотаріальною конторою за р.№4-3664, а зазначеним рішенням суду від 14.03.2003р., згідно проекту розподілу домоволодіння на самостійні домоволодіння, за ним було визнано право власності на спірний будинок №79 як окреме домоволодіння.

Відповідно до статей 16-18 Закону України «Про власність», статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян визнавалася частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності в разі придбання майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", станом на 2008р., державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до ст.13 цього Закону, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

За положеннями ст.128 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві.

Отже, право власності до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12).

Таким чином, оскільки предмет спору було передано та отримано ОСОБА_7 ще до укладання шлюбу з ОСОБА_2, та до вступу в дію ЦК та СК України (1.01.2004р.), а державна реєстрація права власності ОСОБА_7 проведена 9.08.2004р., тобто у період, коли ОСОБА_2 не перебувала у шлюбі з останнім, то суд вважає, що предмет спору є особистою приватною власністю померлого ОСОБА_7, а отже на предмет спору не поширюються норми ст.60 та 61ч.1 СК України (1.01.2004р.).

Також Міскова та її представник посилалися на те, що до реєстрації шлюбу з ОСОБА_7, вона та її син ОСОБА_20 приймали участь у перебудові спірного будинку.

Судом встановлено, що відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) у 2001р. виповнилося лише 11 років, а отже твердження про його участь у будівництві, у сукупності з показами свідків, предмету спору суд оцінює критично.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 5 наведеної статті докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки ОСОБА_2 та її представник, у порушення вимог ст.81 ч.1 ЦПК України, не довели ті обставини, на які вони посилалися у позові як на підставу своїх вимог, ними не доведено, як факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_7 однією сім'єю до 23.06.2001р., так й факт вкладання в предмет спору спільних грошей та спільної праці,як сім'ї, то до тверджень та доводів сторони позивача суд ставиться критично. Крім цього суд зазначає що підстави, передбачені ст.62 СК України, є поза межами заявлених вимог позову ОСОБА_2, позовної вимоги про визнання предмету спору об'єктом права спільної сумісної власності подружжя останньою не заявлялося.

Таким чином суд вважає, що у задоволенні первісного позову слід відмовити.

Щодо зустрічного позову суд встановив наступне.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є дочками ОСОБА_7, це визнається сторонами, а тому в силу ст.82 ч.1 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Згідно рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28.03.2003р. (т.1 а.с.139) ОСОБА_7 усиновив відповідача ОСОБА_6

Після смерті ОСОБА_7 залишив заповіт, яким усе своє майно заповів ОСОБА_3

Спадщина відкрилася на будинок АДРЕСА_1.

З заявами про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк до нотаріуса після смерті ОСОБА_7 звернулися ОСОБА_2 (т.1 а.с.59), ОСОБА_3 (т.1 а.с.63), ОСОБА_8 (т.1 а.с.67) та ОСОБА_6 (т.1 а.с.80) та 26.10.2015р. відкрито спадкову справу.

Згідно п.1 ОСОБА_21 Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», слід звернути увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові.

Закон України «Про нотаріат», є спеціальним законом у даному виді правовідносин, а тому у своїй діяльності нотаріус повинен керуватися ним.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.34 Закону, нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, видають свідоцтва про право на спадщину.

Згідно з положеннями ст.46 ЗУ «Про нотаріат» та п.п. 1-4 глави 7 Розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зі змінами, внесеними 26 грудня 2012 року, нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій.

Відповідно до статті 49 Закону нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, в тому числі, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України та не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до глави 13 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» затвердженого Наказом МЮУ 22.02.2012 року № 296/5 - при зверненні громадян до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових прав, відмова у вчинені нотаріальної дії надається у формі «Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії», як того вимагає ст. 49 Закону України «Про нотаріат», а саме - нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії;3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом.

Позивач за зустрічним позовом вказує, що вона намагалася отримати свідоцтво про право на спадщину, однак отримала відмову від нотаріуса.

Згідно ст.2 ч.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд вважає, що у даному випадку відсутні умови для одержання в нотаріальній конторі позивачем за зустрічним позовом свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7, і така відмова позивачці, при розгляді даної справи, не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, то суд вважає, що право ОСОБА_3 на отримання відповідного свідоцтва у нотаріуса після смерті батька не порушене, а тому це є підставою для відмови у зустрічному позові.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4-13,76-89,258-273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Одеської області через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Бескровний Я. В.