Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 381/64/16-ц

провадження № 61-5902св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: Фастівська міська рада Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представники Фастівської міської ради Київської області: Бандерич Вікторія Юріївна, Щур ЮліяДмитрівна,

представник ОСОБА_4 - ОСОБА_8,

третя особа - управління Держгеокадастру у Фастівськоему районі Київської області,

представник третьої особи - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Олійника В. І. від 15 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточнивши його, до Фастівської міської ради Київської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - управління Держгеокадастру у Фастівському районі Київської області, про визнання незаконним та скасування рішень органу місцевого самоврядування, скасування права власності, визнання недійсним та скасування правочину, скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням виконачого комітету Фастівської міської ради Київської областівід 06 червня 1989 року йому надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, яку рішенням міської ради від 10 лютого 2000 року йому було передано в приватну власність.

На підставі цього рішення він звернувся до землевпорядних організацій для виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку. У 2014 році Фастівська міська рада Київської області надала позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Звернувшись до землевпорядних організацій дізнався, що земельна ділянка, яка перебувала в його користуванні, передана у приватну власність ОСОБА_4 АДРЕСА_2.

20 квітня 2015 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки АДРЕСА_2, на підставі якого за ним було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області у складі судді Соловей Г. В. від 20 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення Фастівської міської ради Київської області від 29 листопада 2012 року про надання дозволу ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнано незаконним та скасовано рішення Фастівської міської ради Київської області від 25 березня 2014 року про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_4

Скасовано право власності на земельну ділянку на АДРЕСА_2, зареєстроване на ОСОБА_4, 28 січня 2015 року. Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку від 28 січня 2015 року на ім'я ОСОБА_4

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки на АДРЕСА_2 від 20 квітня 2015 року, посвідченийприватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Вінічук Н. В., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов у частині визнання договору купівлі-продажу недійсним і скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5, суд першої інстанції, застосовуючи положення статті 215 ЦК України, виходив із того, що рішення Фастівської міської ради Київської області про передачу в приватну власність земельної ділянки ОСОБА_4 ухвалене з порушенням норм земельного законодавства і було підставою набуття нею права власності на спірну земельну ділянку, а недійсність правочину зумовлює скасування державної реєстрації права власності.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20 квітня 2016 року скасовано в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 20 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5 та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5 і відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки захист права позивача можливий шляхом подання віндикаційного позову на підставі статті 388 ЦК України, то відсутні підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку й змінити рішення суду апеляційної інстанції в цій частині.

В іншій частині рішення суду апеляційної інстанції не оскаржується, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядається.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки він є заінтересованою особою як користувач спірної земельної ділянки, то він обрав правильній спосіб захисту свого порушеного права. Крім того, задоволення віндикаційного позову не зумовлює скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а вимогу про подвійну реституцію він ще не заявляв і обраний ним спосіб захисту не пов'язаний з положеннями, закріпленими в статті 216 ЦК України.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2017 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області від 06 червня 1989 року ОСОБА_1 надано в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку на праві особистої власності за адресою: АДРЕСА_1 та в подальшому було укладено типовий договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві особистої власності від 19 червня 1989 року.

Рішенням виконавчого комітету Фастівської міської ради від 10 лютого 2000 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста» ОСОБА_1 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та для ведення особистого підсобного господарства розміром 0,6 га.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 23 грудня 2014 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1.

Рішенням Фастівської міської ради Київської області від 29 листопада 2012 року ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,09 га в АДРЕСА_2.

На підставі вказаного рішення міської ради ОСОБА_4 звернулася до ТОВ «Компанія Мегаполіс» з заявою про розробку проекту землеустрою, який було виготовлено та затверджено рішенням Фастівської міської ради Київської області від 25 березня 2014 року, а зазначена земельна ділянка передана ОСОБА_4 у приватну власність.

20 квітня 2015 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Фастівського міського нотаріального округу Київської області Вінічук Н. В., продала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1 га в АДРЕСА_2, на підставі чого було здійснено державну реєстрацію права власності на його ім'я.

Згідно зі схемою розташування земельної ділянки на АДРЕСА_1, здійсненої сертифікованим інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_12, земельна ділянка, яка була передана у власність ОСОБА_4, повністю накладається на земельну ділянку, що перебуває в користуванні ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на правочин, укладений з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, відповідно до статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином наявні у справі докази і правильно застосувавши вказані норми матеріального права, дійшов до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_1 обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, так як він, уважаючи себе власником майна, заявив позов про недійсність правочину із застосуванням реституції, укладеного не ним, а іншими особами, тому відсутні підстави і для скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_5

Таким чином, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 рішення суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Отже, рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк