Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 369/8487/16-ц

провадження № 61- 312 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - Державне підприємство «Київське лісове господарство»,

третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Київській області, третя особа - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року у складі головуючого судді Волчка А. Я. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року у складі суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_6, треті особи: державне підприємство «Київське лісове господарство» (далі - ДП «Київське лісове господарство»), Державна інспекція сільського господарства в Київській області, ОСОБА_9, у якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 27 від 25 грудня 2003 року, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0, 2 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, визнати недійсним договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, укладений 17 липня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_6 зазначену земельну ділянку та зобов'язати ОСОБА_6 за власний рахунок здійснити демонтаж самовільно побудованого майна на ділянці площею 0, 2 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1.

Позовна заява мотивована тим, що орендована ним у ДП «Київське лісове господарство» земельна ділянка рекреаційного призначення, що розташована в межах села Білогородка Києво-Святошинського району Київської області загальною площею 0, 2 га, неправомірно була вилучена з користування Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» (правонаступником якого є ДП «Київське лісове господарство») та його оренди, із незаконною зміною її цільового призначення на землі індивідуального житлового будівництва, і протиправно передана у власність ОСОБА_8, який відчужив її на користь відповідача ОСОБА_6, яка порушує його права та чинне законодавства, пошкодила газопровід, обмежує право користування орендованою земельною ділянкою та здійснює вирубку дерев на спірній ділянці.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів порушення його прав або охоронюваних законом інтересів.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновками районного суду щодо недоведеності позовних вимог та відсутності правових підстав для їх задоволення.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 направив до Верховного Суду касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, або передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не взято до уваги незаконне вилучення, надання у власність та подальше відчуження відповідачами спірної земельної ділянки, яка одночасно перебуває в оренді позивача.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

19 березня 2018 року ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_7, подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що рішенням сьомої сесії двадцять четвертого скликання Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 грудня 2003 року № 27 припинено право користування Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» (правонаступником якого є ДП «Київське лісове господарство») земельною ділянкою площею 1, 36 га в кварталі 50 виділі 1 Приміського лісництва та зараховано її до земель запасу сільської ради.

22 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ДП «Київське лісове господарство» укладено договір про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою, згідно якого ДП «Київське лісове господарство» виділило позивачу лісову ділянку загальною площею 0, 2 га для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей у виділі 1 кварталу № 50 Приміського лісництва, що знаходиться у межах села Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, строком на 49 років.

Згідно листа ДП «Київське лісове господарство» від 29 листопада 2016 року № 02-945 при укладенні вказаного договору інформація щодо припинення у 2003 році права користування Київським державним лісогосподарським об'єднанням «Київліс» земельною ділянкою площею 1, 36 га в кварталі 50 виділі 1 Приміського лісництва та зарахування її до земель запасу сільської ради підприємству відома не була, про наявність вищевказаного рішення сільської ради та листа Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» про погодження припинення права користування земельною ділянкою площею 1, 36 га, стало відомо лише із листа Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 16 січня 2014 року за № 32.

Рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14 лютого 2013 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0, 2 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_8, на підставі вказаного рішення ОСОБА_8 9 березня 2013 року отримав свідоцтво про право власності за НОМЕР_2.

17 липня 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_8 продав, а відповідач ОСОБА_6 набула у власність земельну ділянку площею 0, 2 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Суди першої та апеляційної інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених обставин справи, дійшли обґрунтованого висновку про те, що звертаючись до суду з даним позовом, позивач не довів, що земельна ділянка, площею 0, 2 га для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей у виділі 1 кварталу № 50 Приміського лісництва, що знаходиться у межах села Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, що визначена у договорі про довгострокове тимчасове користування лісовою ділянкою від 22 березня 2012 року є земельною ділянкою площею 0, 2 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, право власності на яку відповідач ОСОБА_6 набула на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_8, який являвся власником земельної ділянки на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 9 березня 2013 року, яке ніким не оскаржено й не скасовано, що в свою чергу свідчить про відсутність доказів будь-яких порушень прав ОСОБА_4 на землю.

Крім того, судами правильно зазначено, що оскаржуваним рішенням Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 грудня 2003 року № 27 про припинення права користування Київським державним лісогосподарським об'єднанням «Київліс» земельною ділянкою площею 1, 36 га в кварталі 50 виділі 1 Приміського лісництва та зарахування її до земель запасу сільської ради, права позивача ніяким чином не були порушені, оскільки на час його прийняття ОСОБА_4 не мав жодного відношення до вилучених земельних ділянок. Правомірність припинення права користування земельною ділянкою площею 1, 36 га ДП «Київське лісове господарство» не оспорюється.

Відповідно до вимог частини другої статті 31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

З матеріалів справи убачається, що позивач оскаржує рішення Білогородської сільської ради від 25 грудня 2003 року № 27, при цьому в порядку встановленому частиною другою статті 31 ЦПК України 2004 року не змінював предмету позову та рішення Білогородської сільської ради від 14 лютого 2013 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,2 га (кадастровий номер НОМЕР_1) у власність ОСОБА_8 не оскаржував, а отже законність набуття ОСОБА_8 права власності на зазначену земельну ділянку не було предметом судового розгляду.

Обґрунтовано не взято до уваги судами доводи позивача щодо здійснення ОСОБА_6 самовільного будівництва на спірній земельній ділянці, так як відповідач проводить будівельні роботи на земельній ділянці, яка належить їй на праві власності.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 25 грудня 2003 року № 27 підроблене належними та допустимими доказами не підтверджені.

За наведених обставин доводи касаційної скарги про незаконність вилучення, надання у власність та подальше відчуження відповідачами спірної земельної ділянки, яка перебуває в оренді позивача вбачаються необґрунтованими, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень судів, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду судів і не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
С. О Карпенко
В. А. Стрільчук