Справа № 740/2928/17 Провадження № 22-ц/795/645/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Кузюра Л. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретаря судового засідання Шапко В.М.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач, особа, яка подала скаргу: Комунальне підприємство «Виробниче управління комунального господарства»;

оскаржується рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 березня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

прізвище судді: Ковальова Т.Г.; місце та час ухвалення рішення: м. Ніжин, 08 год. 43 хв.; дата складання повного тексту рішення: 05 квітня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до КП «Виробниче управління комунального господарства» про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та морального відшкодування, мотивуючи свої вимоги тим, що наказом №55-к від 14.05.2015 року він був прийнятий на роботу в КП «Виробниче управління комунального господарства» робітником по благоустрою, однак в подальшому, наказом КП «Виробниче управління комунального господарства» №45 від 10.04.2017 підприємством було змінено істотні умови праці за його посадою, а 04.07.2017 року в порушення вимог трудового законодавства його було звільнено з роботи за п.6 ст.36 КЗпП у звязку з відмовою від продовження роботи у змінених умовах.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на попередній роботі в КП «Виробниче управління комунального господарства» робітником по благоустрою цеху утримання полігону ТПВ. Стягнуто з КП «Виробниче управління комунального господарства» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04 липня 2017 року по 29 березня 2018 року в сумі 31535 грн. 68 коп. та моральну шкоду в сумі 1000 грн., а 32 535 грн. 68 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, КП «Виробниче управління комунального господарства» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність, а також таким, що не відповідає дійсним обставинам справи, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права.

В апеляційній скарзі КП «Виробниче управління комунального господарства» посилається на те, що суд при вирішенні справи неправомірно, всупереч вимогам ч. 1 ст. 233 КЗпП, обґрунтував рішення посиланням на незаконність наказу № 45 від 14 квітня 2017 року, не взявши до уваги його знаходження у законній силі та відсутність вимог позивача про визнання його незаконним.

Також зазначалось, що позивача завчасно, як передбачено законом, за два місяці було повідомлено про зміну істотних умов праці, його відмова від підпису у наказі зафіксована належним чином, а тому висновок суду про те, що відсутність в Наказі №45 від 10.04.2017 року «Про зміну істотних умов праці» підпису працівника ОСОБА_2 вже є достатнім доказом того, що він не був ознайомлений з його змістом не ґрунтується на матеріалах справи та приписах закону. Судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки власноручній заяві позивача про те, що він не погоджується працювати зі зміненими істотними умовами праці, а тому його поновлення на роботі не відповідає вимогам трудового законодавства.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено наявності будь-яких змін в організації виробництва та праці в КП «Виробниче управління комунального господарства», які могли потягнути за собою зміну істотних умов праці її працівників. Оскільки не надано письмової відмови ОСОБА_2 від продовження роботи за зміненим тільки для нього особисто графіком роботи, що не може вважатися зміною істотних умов праці на підприємстві, відсутні підстави для звільнення ОСОБА_2 за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Проте, з таким висновком не погоджується апеляційний суд з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом №55-к від 14.05.2015 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду робітника по благоустрою цеху утримання полігону ТПВ КП «Виробниче управління комунального господарства».

Наказом № 45 від 10.04.2017 року «Про зміну істотних умов праці» ОСОБА_2 було повідомлено про зміну істотних умов праці для підвищення продуктивності праці, з метою раціоналізації робочих місць з 12 червня 2017 року встановлено 5-ти денний робочий тиждень з часами роботи: з 08.00 год. до 17.00 год., перерва на обід -з 12.00 год. до 13.00 год., вихідний субота, неділя, за цією ж спеціальністю і в цьому ж цеху.

10.04.2017 року був складений акт про те, що Наказ №45 був наданий на ознайомлення ОСОБА_2, однак від підпису про ознайомлення він відмовився (а.с.16).

Наказом № 110-К від 04 липня 2017 року ОСОБА_2 було звільнено на підставі п.6 ст.36 КЗпП України у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці (а.с. 17).

Виходячи з пункту 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Нормою частини третьої статті 32 КЗпП України передбачено, що якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

З наказу № 45 від 10.04.2017 року «Про зміну істотних умов праці» вбачається, що на підприємстві відповідача з 12 червня 2017 року було змінено графік роботи робітника з благоустрою цеху утримання полігону ТПВ ОСОБА_2, що за приписом ч.3 ст. 32 КЗпП України, є зміною істотних умов його праці, пов»язаною зі змінами в організації виробництва і праці, оскільки необхідність зміни графіку роботи зазначеного працівника була викликана необхідністю раціоналізації робочих місць та підвищення продуктивності праці працівника з благоустрою цеху утримання полігону ТПВ.

Питання щодо внесення змін до організації виробництва і праці на підприємствах є компетенцією лише субєктів господарювання, а тому посилання суду на ту обставину, що у відповідача не відбулось змін в організації виробництва і праці, незважаючи на видання наказу роботодавцем про те, що саме необхідністю раціоналізації робочих місць та підвищення продуктивності праці було викликано зміну істотних умов праці робітника з благоустрою цеху утримання полігону ТПВ ОСОБА_2 в частині зміни графіку та режиму його роботи, не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Висновок суду першої інстанції про те, що до дня звільнення, а саме до 04.07.2017 року, ОСОБА_2 не був ознайомлений зі змістом наказу № 45 від 10.04.2017 року «Про зміну істотних умов праці» та не подав своєї письмової відмови працювати за новим графіком, створеним тільки для нього особисто, суперечить матеріалам справи, оскільки на аркуші справи 16 міститься комісійний акт від 10.04.2017 року зі змісту якого встановлено, що з наказом № 45 від 10.04.2017 року ОСОБА_2 було ознайомлено саме у день видання зазначеного наказу, за два місяці до зміни істотних умов праці, однак від підпису у наказі він відмовився. Зміст наказу було ОСОБА_2 було оголошено в присутності трьох членів комісії, які підтвердили зазначені обставини у суді під час допиту в якості свідків.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, а саме, з письмового пояснення ОСОБА_2, останній стверджував письмово про те, що був попереджений завчасно, за два місяці до зміни істотних умов праці, про роботу з 12 червня 2017 року за новим графіком роботи, однак не погодився працювати за новим графіком роботи, продовжуючи працювати фактично за попереднім графіком (а.с. 25), що свідчить про його волевиявлення в питанні роботи за новими умовами.

Зважаючи на викладене, суд доходить висновку про те, що зміна істотних умов праці, про яку ОСОБА_2 був повідомлений у строк більш ніж за два місяці, та від роботи за якими він відмовився, відбулася за безспірної наявності змін в організації виробництва і праці, які направлені на раціоналізацію робочих місць, а відтак КП «Виробниче управління комунального господарства» не було порушено трудових прав позивача при його звільненні.

Аналіз зазначених обставин дає підстави для висновку про те, що суд першої інстанції без належних правових підстав не взяв до уваги доказів, які свідчили про наявність на підприємстві змін в організації виробництва і праці, які мали своїм наслідком зміну істотних умов праці позивача, його належне повідомлення про такі зміни та небажання продовжувати роботу зі зміненими істотними умовами праці, а тому постановив незаконне рішення з порушенням положень статей 32, 36 КЗпП України, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» задовольнити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 березня 2018 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді: