Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 344/20221/14-ц

провадження № 61-7719св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

треті особи: Департамент комунального господарства, транспорту і зв'язку виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, міський голова міста Івано-Франківська,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року у складі суддів: Максюти І. О., Горблянського Я. Д., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_7, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про визнання незаконною приватизації, недійсним договору дарування, визнання за нею права на проживання у жилому

приміщенні, визнання незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про об'єднання кімнат гуртожитку та надання дозволу на передачу у власність кімнат гуртожитку, визнання ордеру на жиле приміщення недійсним, визнання незаконним розпорядження міського голови про приватизацію кімнат гуртожитку.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_4 зазначала, що їй разом із донькою надано в користування кімнату НОМЕР_1 у гуртожитку. На підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради спірну кімнату об'єднано з кімнатою відповідачів та надано їм у користування. В подальшому на підставі розпорядження міського голови відповідачі приватизували об'єднані кімнати, а в подальшому подарували їх доньці.

Посилаючись на те, що заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, яким визнано її разом з донькою такими, що втратили право користування житловим приміщенням НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 скасовано та позовну заяву Управління житлово-комунального господарства Івано-Франківського міськвиконкому залишено без розгляду, просила суд визнати незаконними рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо об'єднання двох кімнат НОМЕР_1 та НОМЕР_2 гуртожитку у двохкімнатний гуртожиток НОМЕР_2 на АДРЕСА_1 та надання дозволу на передачу цих кімнат ОСОБА_6, визнати незаконним розпорядження міського голови щодо приватизації спірної кімнати ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнати недійсним ордер на житлову площу, виданий ОСОБА_6 на кімнату НОМЕР_2 у гуртожитку, визнати недійсним договір дарування від 10 червня 2013 року та визнати за нею право користування на кімнату НОМЕР_1 в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 01 червня 2006 року № 169 «Про житлові питання» в частині об'єднання в одну кімнату НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, визнано недійсним ордер на житлову площу в гуртожитку № 154 від 26 червня 2006 року, виданий ОСОБА_6 на кімнату НОМЕР_2 (двокімнатний гуртожиток), площею 26, 4 кв. м по АДРЕСА_1, визнано незаконним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 26 листопада 2009 року № 597 «Про житлові питання» в частині надання дозволу на передачу у власність ОСОБА_6 двокімнатного гуртожитку НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, визнано незаконним розпорядження міського голови м. Івано-Франківська від 28 квітня 2010 року № 197-р «Про приватизацію квартир, кімнат у гуртожитках державного житлового фонду» згідно з додатками 1-4 в частині приватизації кімнати НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнано недійсним договір дарування від 10 червня 2013 року № 371, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Максимчин Т. В., визнано за ОСОБА_4 право користування кімнатою НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач правомірно користувалася спірною кімнатою гуртожитку з моменту її отримання і на час ухвалення судового рішення від 10 лютого 2006 року про усунення перешкод у користуванні цією кімнатою, а об'єднання відповідачами спірної кімнати з іншою кімнатою, її приватизація та відчуження є протиправним та не відповідає вимогам закону.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивач вибула зі спірної кімнати гуртожитку і не проживала в ній, оскільки придбала власне житло, а вказана вільна кімната гуртожитку була надана відповідачу з дотриманням вимог закону, тому відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

05 квітня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року, у якій вона просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2015 року. Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що відповідачами здійснено самовільну реконструкцію кімнат гуртожитку шляхом їх об'єднання. Крім того, суд вирішуючи спір, дійшов помилкового висновку про те, що придбання особистого житла призводить до втрати права користування жилим приміщенням у гуртожитку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2016 року зазначена справа призначено до розгляду.

06 лютого 2018 року вказана справа передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та 12 лютого 2018 року передана судді-доповідачу.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційні скарзі доводи ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що позивач з липня 1993 року працювала на заводі «Логіка» концерну «Родон».

15 лютого 2003 року ОСОБА_4 як працівнику заводу «Логіка», який був структурним підрозділом Відкритого акціонерного товариства «Родон», видано ордер на вселення разом із дочкою ОСОБА_10 у кімнату НОМЕР_1 гуртожитку по АДРЕСА_1, що належав відкритому акціонерному товариству «Родон».

27 листопада 2003 року позивач звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності штату.

29 травня 2003 року рішенням Івано-Франківської міської ради «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста та передачу у власність громадян житлових будинків» гуртожиток АДРЕСА_1, який належав ВАТ «Родон», прийнятий у комунальну власність міста.

08 квітня 2004 року на підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 2004 року ОСОБА_4 набула права власності на квартиру АДРЕСА_2.

10 лютого 2006 року рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області зобов'язано ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не чинити перешкоди у користуванні кімнатою НОМЕР_1, відновити попередній стан указаної кімнати, який вона мала до здійснення самовільної реконструкції. Рішення набрало законної сили 11 квітня 2006 року.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2006 року ОСОБА_4, ОСОБА_10 визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, яке набрало законної сили 27 березня 2006 року і виконано.

Зазначеним рішенням суд встановив факт непроживання відповідачів за місцем проживання та реєстрації у спірній кімнаті гуртожитку без поважних причин з листопада 2003 року.

01 червня 2006 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області ОСОБА_6, який проживав разом із сім'єю у кімнаті НОМЕР_2, дозволено об'єднати його кімнату з кімнатою НОМЕР_1.

26 червня 2006 року ОСОБА_6 зі складом сім'ї ОСОБА_5, ОСОБА_11 видано ордер на кімнату НОМЕР_2 у гуртожитку (з урахуванням із об'єднаною кімнатою НОМЕР_1).

У липні 2006 року ОСОБА_4 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області із заявою про перегляд заочного рішення цього суду від 10 березня 2006 року.

11 липня 2006 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області заяву ОСОБА_4 задоволено, заочне рішення цього суду від 10 березня 2006 року скасовано. Ухвалою Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2006 року позовну заяву Управління житлово-комунального господарства Івано-Франківського міськвиконкому до ОСОБА_4, ОСОБА_10 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду, оскільки позивач повторно не з'явився в судове засідання і не повідомив причини своєї неявки.

26 листопада 2009 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради надав дозвіл на передачу у власність жилого приміщення НОМЕР_2 ОСОБА_6 на трьох осіб.

28 квітня 2010 року розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська затверджено розпорядження групи з приватизації державного житлового фонду про приватизацію ОСОБА_6 та ОСОБА_5 квартири НОМЕР_2 у будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності кімната НОМЕР_2 у гуртожитку в будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 10 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Максимичин Т. В.

13 березня 2013 року ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_4 05 квітня 2013 року видано дублікат виконавчого листа щодо виконання рішення суду від 10 лютого 2006 року.

01 грудня 2014 року ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області визнано, що виданий дублікат виконавчого листа щодо виконання рішення суду від 10 лютого 2006 року не підлягає виконанню, оскільки позивачем та іншими зацікавленими особами не оспорювались розпорядження виконавчого комітету Івано-Франськівської міської ради та розпорядження міського голови, згідно яких спірна кімната НОМЕР_2 гуртожитку надавалась ОСОБА_6 у користування та у власність.

Спірні правовідносини регулюються нормами статей 127-131 ЖК Української РСР, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки», чинною до 12 серпня 2015 року, яким встановлювався порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання.

За змістом частини першої статті 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках та порядок користування жилою площею передбачений статтями 128-130 ЖК Української РСР.

Відповідно до п. 2 та 4 Примірного положення гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання, у тому числі, для проживання сімей (жилі приміщення, що складаються з однієї чи кількох кімнат, перебувають у відособленому користуванні сімей).

За змістом п.п. 9 та 10 Примірного положення жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, встановивши, що на час передачі відповідачу спірної кімнати у гуртожитку, житлове приміщення зазначеної кімнати було вільним, отримано ним у встановленому законом порядку та враховуючи факт вибуття позивача із спірного житла з 27 листопада 2003 року, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Апеляційний суд розглянув дану справу, виходячи з наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що скасування заочного рішення Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2006 року про визнання її разом з дочкою такими, що втратили право користування житловим приміщенням НОМЕР_1 у гуртожитку, є підставою для задоволення позовних вимог у даній справі, не заслуговують на увагу. Встановлені судом обставини справи про те, що позивач звільнена з роботи, у зв'язку з якою їй було надано кімнату у гуртожитку, придбання нею у власність іншого житлового приміщення, а також що після скасування заочного рішення суду першої інстанції від 10 березня 2006 року вона звернулася до суду з даним позовом лише у 2014 році, не дають підстав вважати порушеним її право на кімнату у гуртожитку та про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновку апеляційного суду, а лише ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В.П. Курило