Постанова

Іменем України

04 червня 2018 року

м. Київ

справа № 479/495/16-ц

провадження № 61-19848св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне сільськогосподарське виробниче підприємство «Рутенія-М»

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного сільськогосподарського виробничого підприємства «Рутенія-М» на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року у складі судді Кондрачука А. П. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Данилової О. О., Лівінського І. В., Шаманської Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного сільськогосподарського виробничого підприємства «Рутенія-М» (далі - ПСВП «Рутенія-М») про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 3,45 га, розташованої на території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, якою на даний час користується ПСВП «Рутенія-М». У 2016 році він, бажаючи обробляти землю самостійно, звернувся до відповідача з вимогою повернути земельну ділянку та дізнався, що 12 вересня 2008 року від його імені укладено договір оренди землі строком на 10 років.

Посилаючись на те, що умови вказаного договору з ним не узгоджувались, оскільки договір він не підписував, ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним договір оренди землі від 12 вересня 2008 року, застосувавши наслідки недійсності правочину передбачені статтею 216 ЦК України.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 12 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ПСВП «Рутенія-М» в особі директора Душейко В. П., зареєстрованого у Кривоозерському реєстраційному відділі Миколаївської регіональної філії державного підприємства «Центр ДЗК» за № 13 від 20 травня 2009 року, відповідно до якого в оренду передано земельну ділянку розміром 3,45 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану в межах території Бурилівської сільської ради Кривоозерського району, належну ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого 17 грудня 2003 року для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого за № 137.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не підписував спірний договір, укладення та реєстрація договору оренди земельної ділянки від 12 вересня 2008 року проведена без його відома та волевиявлення, що є порушенням вимог частини четвертої статті 15та статті 17 Закону України «Про оренду землі» та суперечить частині третій статті 203, статті 215 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПСВП «Рутенія-М» відхилено. Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не підписував спірного договору, тому було відсутнє його волевиявлення щодо умов договору.

Апеляційний суд вказав, що дії ОСОБА_4 на укладення та виконання договору (надання копій документів для укладення угоди, передача ділянки орендарю, отримання орендної плати тощо) не можуть бути достатньою підставою для визнання договору дійсним, оскільки хоч вони й можуть свідчити про усвідомлення ним орендного характеру правовідносин з відповідачем, але не доводять узгодження всіх істотних умов договору оренди, передбачених частиною першою статті 15 Закону «Про оренду землі» як умови його дійсності.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПСВП «Рутенія-М», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що до вимог позивача сплинув строк позовної давності, оскільки перед укладенням спірного договору позивач вчиняв дії, спрямовані на його укладення, шляхом надання необхідних документів, а в подальшому отримував орендну плату, тому, на думку особи, що подала касаційну скаргу, він був обізнаний про існування такого договору.

Відзив на касаційну скаргу позивач до суду не подав.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 04 січня 2016 року № 2380, складеного Миколаївським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром Міністерства внутрішніх справ України, підпис в графах «орендодавець», у розділі «реквізити сторін» договору оренди землі від 12 вересня 2008 року, укладеного ПСВП «Рутенія-М» та ОСОБА_4, зареєстрованого 20 травня 2009 року у Кривоозерському реєстрі відділу Миколаївської регіональної філії державного підприємства «Центр ДЗК», виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Згідно з частиною першою статті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦКУкраїни).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦКУкраїни).

Статтею 14 Закону України «Про оренду землі» передбачена письмова форма договору оренди землі.

Правочин вважається таким, що вчинено в письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина друга статті 207 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 216 ЦК Українинедійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Установивши під час розгляду справи факт відсутності волевиявлення ОСОБА_4 (орендодавця) на укладення спірного договору оренди землі, оскільки згідно з вказаним експертним висновком цей договір останнім не підписано, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання такого договору недійсним.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо спливу строку позовної давності до вимог ОСОБА_4

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Суди встановили, що позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у травні 2016 року, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач вчиняв дії, спрямовані на його укладення, шляхом надання необхідних документів, отримував плату за користування землею є таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно зауважив, що в апеляційній скарзі представник ПСВП «Рутенія-М» підтвердив, що позивач не з'ясовував, чи укладався договір чи ні, а підприємство до квітня 2016 року жодної інформації щодо укладення угоди ОСОБА_4 не надавало.

Зазначене відповідає правовим висновкам Верховного Суду України у постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 61-48цс15.

Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, зводяться до посилань на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували, та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовані норми матеріального права.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд, розглянувши справу, повинен був постановити ухвалу відповідно до пункту 1 частини першої статті 314 ЦПК України 2004 року, проте ухвалив рішення, але дане порушення норм процесуального права не є підставою для скасування правильного по суті й справедливого судового рішення. При цьому, апеляційний суд керувався статтею 315 ЦПК України 2004 року, якою визначено зміст ухвали апеляційного суду, та в резолютивній частині судового рішення вказував про строк і порядок набрання законної сили та оскарження ухвали.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного сільськогосподарського виробничого підприємства «Рутенія-М» залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 22 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк