Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 565/919/16-ц

провадження № 61-6276св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Виконавчий комітет Кузнецовської міської ради,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Григоренка М. П., Хилевича С. В., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Виконачий комітет Кузнецовської міської ради Рівненської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення з службового приміщення. Позов мотивовано тим, щорішенням виконавчого комітету Кузнецовської міської ради від 17 липня 2014 року №143 ОСОБА_3, який перебував на посаді начальника Кузнецовського міського відділу міліції УМВС України в Рівненській області, була надано службове жиле приміщення у АДРЕСА_1. 01 грудня 2014 року ОСОБА_3 звільнений з органів внутрішніх справ у зв'язку з досягненням граничного віку (45 років).

Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР відповідач не належить до осіб, яких не може бути виселено з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, тому він підлягає виселенню із наданого йому службового жилого приміщення на підставі статті 124 ЖК Української РСР.

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року в позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції взяв до уваги висновокКонституційного СудуУкраїни, відповідно до якого в аспекті конституційного звернення словосполучення «пенсіонерів по старості», що міститься в абзаці шостому статті 125 ЖК Української РСР, відповідно до якого пенсіонери по старості не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, необхідно розуміти так, що до пенсіонерів по старості, крім осіб, яким згідно з законодавством України призначено пенсію за віком, віднесено також осіб, що вийшли на пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України«Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу Виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області задоволено. Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Виселено ОСОБА_3 із службового жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що службове житло ОСОБА_3 надано за рахунок житлового фонду Кузнецовської міської ради у зв'язку з призначенням його на посаду начальника Кузнецовського міського відділу міліції УМВС України в Рівненській області, тобто службове житло відповідачу надано не установою, в якій він проходив службу, а органом місцевого самоврядування, за клопотанням УМВС України в Рівненській області. Кузнецовський міський відділ міліції УМВС України в Рівненській області не є структурним підрозділом Кузнецовської міської ради і тому відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_3 пропрацював у Кузнецовській міській раді понад 10 років.

Апеляційним судом встановлено, що відповідач отримує пенсію за вислугою років. Факт звільнення відповідача із органів внутрішніх справ у зв'язку із досягненням граничного віку (45 років) та призначення останньому пенсії за вислугою років не є тими обставинами, які свідчать, що ОСОБА_3 є пенсіонером по старості в контексті рішення Конституційного Суду України, оскільки пенсія за вислугою років призначається незалежно від віку, а досягнення граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ означає неможливість подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ на певних посадах.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

У грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення Виконавчого комітету Кузнецовської міської ради Рівненської області на касаційну скаргу ОСОБА_3

05 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

15 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до судового розгляду.

07 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив, що зміна в законодавстві поняття «пенсія по старості» на «пенсія за віком» не може погіршувати правове становище осіб, які потребують соціального захисту, зокрема пенсіонерів, які не підлягають виселенню з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення згідно з абзацом шостим статті 125 ЖК Української РСР.

В органах внутрішніх справ відповідач пропрацював більше 25-ти років, тому підпадає під категорію осіб, що пропрацювали на підприємстві більше ніж 10 років.

Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, зокрема, до них належать громадяни, які перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави.

Апеляційним судом не враховано положення пункту 1 статті 25 Загальної декларації прав людини 1948 року, пункту 11 статті 11 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, пункту 31 частини першої та статті 31 частини другої Європейської соціальної хартії 1996 року.

Його виселення порушує гарантоване статтею 47 Конституції України право на житло, тому для нього немає значення, до якого фонду належить службове житлове приміщення.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що апеляційним судом об'єктивно та законно оцінено усі обставини та докази у вказаній цивільній справі з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги ОСОБА_3з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Кузнецовської міської ради від 17 липня 2014 року №143, квартиру АДРЕСА_1, включено до числа службових та надано ОСОБА_3, який на той час перебував на посаді начальника Кузнецовського міського відділу (з обслуговування м. Кузнецовськ та Володимирецького району) УМВС України в Рівненській області.

Відповідач був звільнений з органів внутрішніх справ у зв'язку з досягненням граничного віку та отримав пенсію за віком.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.

Службове житло було надане відповідачу не установою, в якій він проходив службу, а органом місцевого самоврядування, в якій він проходив службу. Саме по собі факт наявності у ОСОБА_3 вислуги років в органах внутрішніх справ понад 25 років мав би значення у випадку, якби службове житло було надане позивачу за рахунок Міністерства внутрішніх справ України, а не за рахунок органів місцевого самоврядування. Факт звільнення відповідача з органів внутрішніх справ у зв'язку з досягненням граничного віку (45 років) та призначення йому пенсії за вислугою років, не є тими обставинами, які свідчать, що ОСОБА_4 є пенсіонером по старості.

Згідно з статтею 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці I і II груп, інвалідів I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

На ці підстави для виселення посилався й апеляційний суд.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з підстав позову та доводів касаційної скарги.

Відповідно до наказу №404 о/с від 01грудня 2014 року Управління МВС України в Рівненській області, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України,ОСОБА_3 звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил за пунктом 64 «а» (за віком). Вислуга років на день звільнення - 29 років 16 днів.

Апеляційним судом встановлено, що на день звільнення із органів внутрішніх справ ОСОБА_3 пропрацював в Кузнецовському міському відділі міліції УМВС України в Рівненській області близько півтора року.

Службове жиле приміщення ОСОБА_3 було надано за клопотанням УМВС України в Рівненській області за рахунок житлового фонду Кузнецовської міської ради, у зв'язку з призначення його на посаду начальника Кузнецовського міського відділу міліції УМВС України в Рівненській області (а. с. 5).

Зі змісту рішення суду апеляційної інстанції випливає, що відповідач не належить до категорій осіб, яких не може бути виселено з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Водночас із рішення апеляційного суду не зрозуміло, з яких мотивів та з якої конкретно підстави, визначеної статтею 125 ЖК Української РСР, суд дійшов висновку про виселення ОСОБА_3 з жилого приміщення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд дійшов висновків без належного тлумачення закону та без урахування принципу верховенства права.

З таким рішенням апеляційного суду погодитися не можна з огляду на таке.

Із змісту позовної заяви випливає, що позивач просив виселити відповідача із службового жилого приміщення з тих підстав, що він не належить до осіб, яким надано гарантії від виселення без надання іншого жилого приміщення. Водночас на обґрунтування позову позивач навів норми закону, які регулюють пенсійне забезпечення громадян України.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою ( пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).

У законодавстві України відсутнє поняття «пенсіонер по старості».

Верховний Суд виходить з того, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, «вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачити засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Верховний Суд при тлумаченні поняття «пенсіонер по старості» виходить з положень чинного законодавства України та правових висновків рішень Конституційного Суду України.

В Україні правове регулювання відносин пенсійного забезпечення здійснюється на підставі Конституції України, відповідно до якої виключно законами України визначаються форми і види пенсійного забезпечення (пункт 6 частини першої статті 92 Конституції України).

Згідно із частинами першою і другою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

За змістом статті 46 Конституції України вік є юридичним фактом для отримання права на соціальний захист.

Умови та порядок призначення, перерахунок і виплата пенсій встановлюються законами України «Про пенсійне забезпечення», «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та іншими законами України.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.

Іноземці та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами.

Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами).

Відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення»за цим Законом призначаються: трудові пенсії; за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Окремим видом трудової пенсії є пенсія за віком (пункт «а»статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення»).

Досягнувши передбаченого в законодавстві України пенсійного віку та маючи необхідний страховий стаж роботи, працівники отримують право на пенсію за віком. Реалізуючи це право, вони набувають статусу пенсіонера за віком.

У рішенні Конституційного Суду України від 11 червня 2014 року №6-рп/2014 зазначено, що зміна в законодавстві поняття «пенсія по старості» на «пенсія за віком» не може погіршувати правове становище осіб, які потребують соціального захисту, зокрема пенсіонерів, які не підлягають виселенню з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення згідно з абзацом шостим статті 125 ЖК Української РСР.

Конституційний Суд України зазначав, що у законодавстві СРСР використовувалися поняття «пенсія по старості» та «пенсіонер по старості», системний аналіз яких дає підстави стверджувати, що пенсіонерами по старості вважалися особи, яким призначалася пенсія за віком, у тому числі на пільгових умовах та із зменшенням пенсійного віку.

Згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

ОСОБА_3 звільнений згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (далі - Положення) за пунктом 64 «а» (за віком).

У пункті 7 вказаного Положення зазначено, що особи середнього і старшого начальницького складу за винятком полковників міліції та полковників внутрішньої служби перебувають на службі в органах внутрішніх справ до віку 45 років.

Особи середнього, старшого і вищого начальницького складу, які досягли встановленого для них пунктом 7 цього Положення віку, підлягають звільненню в запас з постановкою на військовий облік або у відставку (пункт 8 Положення). Як зазначено в пункті «а» статті 64 Положення, особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): а) за віком - при досягненні віку, встановленого для нихпунктом 7 Положення.

Верховний Суд виходить з того, що системний аналіз зазначеного вище чинного законодавства України, а також ураховуючи положення частини першої статті 60 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»дають підстави прирівняти пенсію за вислугою років до пенсії за віком. Проте для працівників внутрішніх справ право на соціальний захист реалізується на інших умовах, які визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Зі змісту положень законів випливає, що пенсія за вислугу років є видозміненою пенсією за віком. Основною правовою підставою пенсії за вислугою років є професійний стаж. Проте за правовими наслідками пенсія за віком та пенсія за вислугою років є однаковими: право на забезпечення у старості.

Згідно із положеннями статті 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу не може бути виселено пенсіонерів по старості.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення словосполучення «пенсіонерів по старості», яке міститься в абзаці шостому статті 125 ЖК Української РСР від 11 червня 2014 року №6-рп/2014 (справа №1-2/2014) зазначено, що згідно статтею 47 Конституції України кожен має право на житло; держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Враховуючи викладене, Конституційний Суд України вказав, що васпекті конституційного звернення словосполучення «пенсіонерів по старості», що міститься в абзаці шостому статті 125 ЖК Української РСР, відповідно до якого пенсіонери по старості не можуть бути виселені з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, необхідно розуміти так, що до пенсіонерів по старості, крім осіб, яким згідно з законодавством України призначено пенсію за віком, віднесено також осіб, що вийшли на пенсію за віком із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Верховний Суд бере до уваги, що Конституційний Суд України тлумачивсловосполучення «пенсіонерів по старості» в аспекті питання щодо осіб, яких відповідно до статті 55 Закону України «Про статус, соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого жилого приміщення, проте відповідне тлумачення може бути взято до уваги і у конкретній справі з урахуванням, що ЖК Української РСР містить поняття «пенсіонер по старості».

Судами встановлено, що вислуга років на день звільнення ОСОБА_3 складала 29 років 16 днів.

У рішеннях Коституційного Суду України №8-рп/99 від 06 липня 1999 року (у справі щодо права на пільги) та №5-рп/2002 від 20 березня 2002 року (у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій) вказано, що Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України, перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме у Збройних Силах України, поліції, прокуратури, охорони державного кордону України, органах Служби безпеки України, податкової міліції. Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо. Необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави повязана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсувати наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Виходячи із висловленого, у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що пенсія за вислугою років прирівнюється до пенсії за віком та, відповідно, є однорідними поняттями, оскільки призначається із зменшенням пенсійного віку.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виселення ОСОБА_4 з жилого службового приміщення без дотримання вимог статті 125 ЖК Української РСР є втручанням у право на повагу до житла.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не взяв до уваги встановлені у справі місцевим судом фактичні обставини, вказані вище положення норми закону та не виклав належним чином підстави та мотиви виселення ОСОБА_3 з жилого приміщення, чим позбавлено відповідача адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо його права на житло.

Водночас суд першої інстанції встановивши обставини справи, надав тлумачення закону, з'ясував, чи належить відповідач до осіб «пенсіонер по старості» та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач належить до такої категорії осіб, яку не можна виселяти як пенсіонерів по старості без надання іншого жилого приміщення.

Верховний Суд також бере до уваги, що оскільки «функція пояснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам» ( справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року), та тлумачить положення статті 125 ЖК Української РСР як таке, що гарантує неможливість виселення без надання іншого жилого приміщення пенсіонерів по старості, яким згідно з законодавством України призначено пенсію, зокрема, за вислугою років.

З огляду на зазначене Верховний Суд дійшов висновку про невідповідність рішення суду апеляційної інстанції принципам справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України).

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для виселення ОСОБА_3

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що рішення суду апеляційної інстанції необхідно скасувати, а рішення суду першої інстанції - залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 10 листопада 2016 року скасувати і залишити в силі рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик