Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/12953/14-ц

провадження № 61-21678св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_5, в інтересах яких діє ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_8, в інтересах якої діє ОСОБА_7 (правонаступники ОСОБА_10),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - Дочірнє підприємство «Долмарт Україна»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» Паламарчука Віталія Віталійовича на рішення Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Пікуль А. А., Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., від 21 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Національний Кредит» (далі - ПАТ «Банк Національний Кредит», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_9 (правонаступниками якої є відповідачі: ОСОБА_13, ОСОБА_14, в інтересах яких діє ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_15., в інтересах якої діє ОСОБА_7), третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Дочірнє підприємство «Долмарт Україна» (далі - ДП «Долмарт Україна») про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ДП «Долмарт Україна» був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1 від 20 травня 2010 року. Згідно вказаного кредитного договору, із урахуванням внесених до нього неодноразово змін та доповнень, позивач надав відповідачу кредит у сумі 8 687 630,65 грн на строк до 17 травня 2014 року зі сплатою 26,0 відсотків річних за користування кредитними коштами та комісій у розмірі, визначеному за домовленістю сторін.

20 травня 2010 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір, згідно умов якого відповідач забезпечив предметом іпотеки виконання зобов'язання ДП «Долмарт Україна» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1 від 20 травня 2010 року із змінами та доповненнями.

Станом на 05 серпня 2014 року заборгованість за зобов'язаннями, які виникли за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1 від 20 травня 2010 року із змінами та доповненнями, визначена позивачем у розмірі 10 550 271,40 грн, з яких 8 687 630,65 грн заборгованість за кредитом, 623 236,40 грн заборгованість за нарахованими та несплаченими процентами, 34 175,33 грн заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів, 396 595,82 грн заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту, 7 421,01 грн заборгованість з трьох відсотків річних від простроченої суми процентів, нарахованих за правилами статті 625 ЦК України, 58 524,64 грн заборгованість з трьох відсотків річних від простроченої суми кредиту, нарахованих за правилами статті 625 ЦК України, 40 368,69 грн заборгованість з інфляційних за час прострочки по сплаті процентів, 267 737,33 грн заборгованість з інфляційних за час прострочки по кредиту, 43 4381,53 грн заборгованості по штрафу за порушення строків повернення кредиту відповідно до умов, визначених пунктами 3.3.7, 4.3.1 кредитного договору.

Відповідачі не виконали своїх обов'язків перед позивачем за вказаним договором, а тому позивач просив задовольнити позовні вимоги повністю, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, укладеним між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_9, від 20 травня 2010 року шляхом визнання за ПАТ «Банк Національний Кредит» права власності на предмет іпотеки та вирішити питання про судові витрати понесені позивачем при подачі позову до суду.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва, у складі судді Новак А. В., від 12 січня 2015 року позов ПАТ «Банк Національний Кредит» задоволено повністю.

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 20 травня 2010 року, укладеним між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_9, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_16, реєстровий номер 977, у рахунок погашення заборгованості ДП «Долмарт Україна» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1 від 20 травня 2010 року зі змінами та доповненнями у розмірі 10 550 271,40 грн, з яких 8 687 630,65 грн заборгованість за кредитом; 623 236,40 грн заборгованість по процентам; 34 175,33 грн пеня за несвоєчасну сплату процентів; 396 595,82 грн пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 7 421,01 грн 3 % річних від простроченої суми процентів, нарахованих за правилом статті 625 ЦК України; 58 524,64 грн 3% річних від простроченої суми кредиту, нарахованих за правилом статті 625 ЦК України; 40 368,69 грн інфляційні втрати по сплаті процентів; 267 737,33 грн інфляційні втрати по сплаті кредиту; 434 381,53 грн штраф за порушення строків повернення кредиту, передбачений пунктами 3.3.7 та 4.3.1 кредитного договору, шляхом визнання за ПАТ «Банк Національний Кредит» права власності на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 671,50 кв. м, який складається з жилого будинку, зазначеного за планом під літерою «Б», жилою площею 207,9 кв. м, гаражу, зазначеного за планом під літерою «Г», сараю, зазначеного за планом під літерою «Д» та спорудження під № 1-4, вартістю 6 895 360 грн та земельну ділянку площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_1, яка надана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_1, вартістю 1 098 540 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що умовами договору іпотеки від 20 травня 2010 року, укладеного між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_9, і змін до іпотечного договору від 27 травня 2010 року, 25 серпня 2010 року, 30 травня 2012 року, 15 червня 2011 року, 21 вересня 2012 року (п. 4.5) визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, а саме: на підставі рішення суду, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Вимоги про усунення порушення зобов'язання направлялися відповідачу та третій особі 27 червня 2014 року за № 04-11/2429 від 26 червня 2014 року та 27 червня 2014 року за № 04-11/2406 від 26 червня 2014 року, про що свідчать копії досудових вимог, які наявні в матеріалах справи, копії описів вкладення у пакет документів і рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, проте вони не були задоволені, а тому у банка виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Банк Національний Кредит» права власності на спірний жилий будинок та земельну ділянку.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 березня 2016 року до участі у справі в якості правонаступників відповідача - ОСОБА_9 залучено: ОСОБА_13, в інтересах якої діє ОСОБА_4; ОСОБА_14, в інтересах якого діє ОСОБА_4; ОСОБА_11; ОСОБА_15., в інтересах якої діє ОСОБА_7

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що згідно укладеного іпотечного договору визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем визначено як позасудовий спосіб захисту на підставі умов договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Сторонами у договорі було погоджено позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки.

У грудні 2016 року ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Банк Національний Кредит» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року та залишити в силі рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 12 січня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник посилається на те, що боржником належним чином не виконуються зобов'язання за кредитним договором, а тому банк, із урахуванням положень статті 16 ЦК України, статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», умов договору іпотеки, обравши спосіб захисту своїх порушених прав шляхом визнання права власності на іпотечне майно, належне іпотекодавцю, звернувся до суду за захистом своїх прав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд неправильно вирішив спір по суті, не захистив порушенні права кредитора.

26 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року справу за позовом ПАТ «БанкНаціональний Кредит» до ОСОБА_13, ОСОБА_14, в інтересах яких діє ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_15., в інтересах якої діє ОСОБА_7 (правонаступників ОСОБА_9), третя особа - Дочірнє підприємство «Долмарт Україна», про звернення стягнення на предмет іпотеки призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що 20 травня 2010 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ДП «Долмарт Україна» був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1.

В подальшому, а саме 27 травня 2010 року, 25 серпня 2010 року, 15 червня 2011 року, 30 травня 2012 року, 20 вересня 2012 року, 14 січня 2013 року, 27 березня 2013 року, 31 травня 2013 року, 12 серпня 2013 року, 14 листопада 2013 року, 16 січня 2014 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ДП «Долмарт Україна» було укладено договори про внесення змін та/або доповнень № 2, № 3, № 4, № 5, № 6, № 7, № 8, № 9, № 10, №11 і № 12 відповідно до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1 від 20 травня 2010 року.

Відповідно до умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1 від 20 травня 2010 року із змінами та доповненнями ПАТ «Банк Національний Кредит» надав відповідачу кредит в сумі 8 687 630 грн на строк до 17 травня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 26,0 % річних та комісій у розмірі, визначеному за домовленістю сторін.

Заборгованість боржника ДП «Долмарт Україна» станом на 05 серпня 2014 року за зобов'язаннями, які виникли за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1 від 20 травня 2010 року із змінами та доповненнями, становить 10 550 271,40 грн, з яких: 8 687 630,65 грн заборгованість за кредитом; 623 236,40 грн заборгованість по процентам; 34 175,33 грн пеня за несвоєчасну сплату процентів; 396 595,82 грн пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 7 421,01 грн 3 % річних від простроченої суми процентів, нарахованих за правилом статті 625 ЦК України; 58 524,64 грн 3% річних від простроченої суми кредиту, нарахованих за правилом статті 625 ЦК України; 40 368,69 грн інфляційні втрати по сплаті процентів; 267 737,33 грн інфляційні втрати по сплаті кредиту; 434 381,53 грн штраф за порушення строків повернення кредиту, передбачений пунктами 3.3.7 та 4.3.1 кредитного договору.

20 травня 2010 року між ПАТ «Банк Національний Кредит» та ОСОБА_9 було укладено іпотечний договір, згідно з умовами якого відповідач забезпечив предметом іпотеки виконання зобов'язання ДП «Долмарт Україна» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 18Ю/2010/05-658/2-1 від 20 травня 2010 року із змінами та доповненнями.

Відповідно до договору іпотеки від 20 травня 2010 року, укладеного між ПАТ «БанкНаціональний Кредит» та ОСОБА_9, і змін до іпотечного договору від 27 травня 2010 року, 25 серпня 2010 року, 30 травня 2012 року, 15 червня 2011 року, 21 вересня 2012 року, іпотекодавцем передано іпотекодержателю предмет іпотеки - жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 671,50 кв. м, який складається з жилого будинку, зазначеного за планом під літерою «Б», жилою площею 207,9 кв.м, гаражу, зазначеного за планом під літерою «Г», сараю, зазначеного за планом під літерою «Д» та спорудження під № 1-4, вартістю 6 895 360 грн та земельну ділянку площею 0.1000 га за адресою: АДРЕСА_1, яка надана для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_1.

Умовами договору іпотеки від 20 травня 2010 року, укладеного між ПАТ «БанкНаціональний Кредит» та ОСОБА_9, і змін до іпотечного договору від 27 травня 2010 року, 25 серпня 2010 року, 30 травня 2012 року, 15 червня 2011 року, 21 вересня 2012 року (пункт 4.5) визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із способів, а саме: на підставі рішення суду, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги про усунення порушення зобов'язання направлялись відповідачу та третій особі 27 червня 2014 року за № 04-11/2429 від 26 червня 2014 року та 27 червня 2014 року за № 04-11/2406 від 26 червня 2014 року, про що свідчать копії досудових вимог, які наявні в матеріалах справи, копії описів вкладення у пакет документів і рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, проте не були ними задоволені.

Згідно умов договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки як у судовому порядку, так і шляхом позасудового врегулювання.

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 дійшла наступного правого висновку.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, набутого в позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи вказані норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог у спосіб, обраний позивачем, оскільки сторони спору, підписуючи іпотечний договір від 20 травня 2010 року і договори про внесення змін до нього від 27 травня 2010 року, 25 серпня 2010 року, 30 травня 2012 року, 15 червня 2011 року, 21 вересня 2012 року, узгодили позасудовий порядок врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності за кредитором (іпотекодержателем) у разі неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки апеляційний суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк