Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 608/2609/14-ц

провадження № 61-10051 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Ткач О. І., Бершадської Г. В., Гірського Б. О.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що у вересні 2009 року між нею та ОСОБА_5 було досягнуто домовленості про те, що вона передасть йому у якості позики гроші, шляхом погашення його кредиту, на забезпечення повернення якого предметом застави виступало приміщення аптеки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а він передасть їй у власність вказане приміщення аптеки. Всього нею передано відповідачу кошти у сумі 53 000,00 дол. США, що підтверджується відповідними розписками від 19 вересня 2009 року на суму 35 000,00 дол. США, від 19 вересня 2009 року на суму 10 000,00 дол. США, та від 23 березня 2010 року на суму 8 000,00 дол. США.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 змінила позовні вимоги та зазначала, що розпискою від 19 вересня 2009 року, написаною ОСОБА_5 передбачено, що відповідач передав їй борг по кредиту на суму 35 000,00 дол. США, а вона проводить всі розрахунки по кредиту власними коштами на його ім'я.

ОСОБА_5 зобов'язувався переписати їй (передати у власність) заставне майно (аптеку), або повернути борг з винагородою 25 процентів річних від суми сплаченого боргу. На даний момент вона повністю погасила борг

ОСОБА_5 по кредиту, а тому просила з урахуванням статті 528 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) стягнути з ОСОБА_5 на її користь 61 250,00 дол. США, що еквівалентно 1 296 619,00 грн, по грошовому зобов'язанню, а також 31 500,00 дол. США, що еквівалентно 666 832,00 грн, по договорах позики.

Заочним рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від

10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 року,позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 1 296 619,00 грн грошового зобов'язання і процентів за користування грошовим зобов'язанням та

666 832,00 грн боргу і процентів за користування позикою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, заочне рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 16 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 53 000,00 дол. США основного боргу, що еквівалентно 1 400 549,70 грн, та відсотки за користування грошовим коштами в сумі 13 500,00 дол. США, що еквівалентно 356 670,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 не виконав взяті на себе зобов'язання за грошовим зобов'язанням відповідно до розписки від 19 вересня 2009 року, а також за договорами позики від 19 вересня

2009 року та від 23 березня 2010 року, а тому з нього на користь позивача підлягає стягненню сума боргу та проценти, передбачені розписками від

19 вересня 2009 року, від 19 вересня 2009 року та від 23 березня 2010 року.

Постановою Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 20 жовтня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 10 000,00 дол. США, що еквівалентно 267 996,84 грн, та 12 500,00 дол. США відсотків, що еквівалентно 334 996,05 грн; а також борг в сумі 8 000 дол. США, що еквівалентно 214 397,47 грн, та 10 000,00 дол. США відсотків, що еквівалентно 267 996,84 грн.

Відмовлено в задоволенні позовних вимог про виконання ОСОБА_4 обов'язку боржника ОСОБА_5 на суму 35 000,00 дол. США перед відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»).

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення коштів за невиконання грошового зобов'язання за розпискою від 19 березня 2009 року, оскільки відсутні належні та допустимі докази виконання позивачем зобов'язання боржника за кредитним договором № 014/0028/82/31392 від 26 квітня 2007 року перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». Жодних договорів із банком про відступлення права вимоги та погоджень банку на оплату боргу ОСОБА_5 немає, при цьому у квитанціях про сплату кредитної заборгованості відсутні відомості про здійснення таких оплат ОСОБА_4

У лютому 2018 року ОСОБА_5 звернувся із касаційною скаргою, у якій просив скасувати постанову Апеляційного суду Тернопільської області від

20 грудня 2017 року в частині задоволення вимог про стягнення з нього відсотків, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині постанову Апеляційного суду Тернопільської області від

20 грудня 2017 року просив залишити без змін.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що апеляційний суд помилково вважав, що сторонами визначено розмір процентів за користування позикою. Винагорода у розмірі 25 процентів річних була визначена сторонами як стала сума і не розглядалась як проценти за користування позикою. Проценти за договором безпроцентної позики повинні бути стягнуті у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (далі - НБУ) відповідно до статті 1048 ЦК України. Також суд не звернув уваги на те, що у розписках немає чітко визначеної дати отримання коштів та дати їх повернення.

Постанова Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та в частині стягнення суми боргу за договорами позики від 19 вересня 2009 року та від

23 березня 2010 року не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

У травні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_4 на касаційну скаргу, обгрунтований тим, що касаційна скарга є безпідставною, та спрямована на затягування розгляду справи, оскільки у договорах позики чітко обумовлено розмір процентів. При цьому їх розмір є меншим від облікової ставки Національного банку України.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення постановлено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 19 вересня 2009 року

ОСОБА_5 написав розписку про те, що він позичив протягом

2008-2009 років суму 10 000,00 дол. США у ОСОБА_4, та зобов'язувався їх повернути з винагородою 25 процентів річних або зменшити на указану суму вартість приміщення «Аптека» при її купівлі-продажу.

За змістом розписки від 23 березня 2010 року ОСОБА_5 позичив протягом 2010 року в ОСОБА_4 8 000,00 дол. США та зобов'язувався їх повернути з винагородою 25 процентів річних або зменшити на указану суму вартість приміщення «Аптека» при купівлі-продажу.

Згідно висновку експерта № 6/125 від 25 квітня 2017 року Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру: 1) рукописний текст в розписці громадянина ОСОБА_5 від 23 березня 2010 року про позику у громадянки ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 8 000,00 дол. США - виконаний ОСОБА_5; 2) підпис в розписці громадянина ОСОБА_5 від 23 березня 2010 року про позику у громадянки ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 8 000,00 дол. США - виконаний ОСОБА_5

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Судами установлено, що на підтвердження укладення між сторонами договорів позики від 19 вересня 2009 року та від 23 березня 2010 року ОСОБА_5 написав розписки, які містять умови отримання ним в борг грошей та зобов'язання їх повернення.

Не зазначення у тексті розписок дати повернення кредитних коштів не звільняє позичальника від обов'язку повернення отриманих грошових коштів відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України, а саме протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності у спірних розписках розміру процентів за користування грошовими коштами є безпідставними та спростовуються змістом самих розписок, згідно яких ОСОБА_5 зобов'язався повернути ОСОБА_4 позичені грошові кошти з винагородою у розмірі 25 процентів річних.

Сума винагороди визначена сторонами у формі «процентів річних» обумовлює нарахування указаного розміру процентів за кожен рік користування позиченими коштами.

Посилання ОСОБА_5 на те, що зазначена сума була зазначена сторонами як стала винагорода є необгрунтованими та зводяться виключно до незгоди заявника сплачувати проценти у значному розмірі.

За змістом статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Ураховуючи, що ОСОБА_5 належним чином не виконав зобов'язання за договорами позики від 19 вересня 2009 року та від 23 березня 2010 року, позичені грошові кошти не повернув, законними та обгрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за указаними договорами позики, з урахуванням розміру процентів за користування грошовими коштами, визначеним у розписках (25 процентів річних).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суд апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення процентів за договорами позики від 19 вересня 2009 року та від 23 березня 2010 року правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2016 року зупинено виконання постанови Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання зазначеної постанови підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Тернопільської області від 20 грудня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення процентів за договорами позики від

19 вересня 2009 року та від 23 березня 2010 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Апеляційного суду Тернопільської області від

20 грудня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник