Справа № 304/174/18
Провадження № 2/304/141/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 рокум. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Чепурнова В. О.,

за участю секретаря судового засідання Гавій Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

міської ради ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 304/174/18 за позовом ОСОБА_4 до Перечинської міської ради Закарпатської області та ОСОБА_5 про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та недійсними окремих умов договору, -

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що з народження проживає та є власником домоволодіння за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, № 5/3, до якого була приналежна земельна ділянка, площею близько 0,15 га, зайнята садом. Приблизно на початку 80-х років ХХ століття на половині вказаної земельної ділянки було збудовано котельню держаної форми власності, яка на сьогоднішній день має адресу: м. Перечин, вул. Гагаріна, № 6К. Після того, у його користуванні залишилася половина вказаної ділянки, площею близько 0,8 га, яка фактично була зайнята фруктовим садом та до 09 березня 2017 року використовувалась ним для садівництва. 09 березня 2017 року невідомим особами належні йому фруктові дерева були зрубані, а 04 квітня 2017 року ділянка була засипана будівельним сміттям. Згідно листа начальника Перечинського ВП від 08 травня 2017 року вищевказані дії вчинено депутатом та головою земельної комісії Перечинської міської ради ОСОБА_6 Факт того, що він добросовісно, відкрито і безперервно користується зазначеною земельною ділянкою можуть підтвердити власники сусідніх домоволодінь, однак документів, які б свідчили про наявність у нього права власності на таку земельну ділянку відсутні. 15 січня 2018 року він, реалізуючи своє право на набуття у власність земельної ділянки на підставі набувальної давності, яке виникло після 01 січня 2017 року, подав до Перечинської міської ради відповідну заяву, у задоволенні якої на розгляді земельної комісії 26 січня 2018 року йому було відмовлено. Однак, рішенням Перечинської міської ради № 281 від 26 січня 2017 року надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування, орієнтовною площею до 0,1245 га в м. Перечин, вул. Гагаріна, 6К, з метою посвідчення права власності на земельну ділянку під обєктом нерухомого майна комунальної власності, а саме колишньої будівлі котельні теплопостачання, що знаходиться за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, 6К. В подальшому технічна документація із землеустрою вказаної земельної ділянки, площею 0,1245 га, кадастровий номер :01:006:0214, Перечинською міською радою не затверджувалась, рішення про оформлення права комунальної власності на земельну ділянку, а також щодо визначення її цільового призначення, міською радою не приймалось. Так, його земельна ділянка (сад) увійшла до меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0214, що підтверджується проектом рішення міської ради від 15 лютого 2018 року, а також договором купівлі-продажу комунального майна від 02 березня 2017 року, згідно якого будівля котельні в м. Перечин, вул. Гагаріна, 6К, знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1245 га. Оскільки вищезазначеними діями відповідача було порушено його право на отримання у власність земельної ділянки як давністного користувача, тому просить позов задовольнити та визнати незаконним п. 1 рішення Перечинської міської ради № 281 від 26 січня 2017 року в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, а також абз. 4 п. 1.1. Договору купівлі-продажу комунального майна на аукціоні, укладеного між міською радою та ОСОБА_5 02 березня 2017 року.

Представник Перечинської міської ради подав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Так, проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України у своєму рішенні № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних актів належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого субєкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а відтак позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволений, оскільки таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання. Скасування такого акту або визнання його незаконним не породжує наслідків для власника земельної ділянки (не породжує юридичних наслідків). Тобто, позов ОСОБА_4 про визнання незаконним п. 1 рішення Перечинської міської ради № 281 від 26 січня 2017 року про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обовязки сторін таких правовідносин (у звязку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), так як технічна документація із землеустрою вже виготовлена. Крім цього, зазначає, що рішенням Перечинської міської ради № 281 від 26 січня 2017 року «Про внесення змін до рішення 3 пленарного засідання 9 сесії № 263 від 22 грудня 2016 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано дозвіл виконавчому комітету ради на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування, орієнтовною площею до 0,1245 га в м. Перечин, вул. Гагаріна, 6 К, з метою посвідчення права власності на земельну ділянку під обєктом нерухомого майна комунальної власності, а саме колишньої будівлі котельні теплопостачання, що знаходиться за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, 6 К. На даній земельній ділянці знаходиться будівля котельні теплопостачання, що належала до комунальної власності територіальної громади м. Перечин, а тому радою було прийнято рішення про виготовлення технічної документації на земельну ділянку для обслуговування даної котельні. Вищевказаний проект оскаржуваного рішення було оприлюднено на офіційному сайті Перечинської міської ради відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації». На підставі наведеного просив відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що земельна ділянка для розміщення та обслуговування котельні за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, № 6 К, у встановленому законом порядку не виділялась, її межі та площа належним чином не встановлювались. Згідно ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Крім того, згідно ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі формування нових земельних ділянок. З огляду на зазначені вимоги закону, формування нової земельної ділянки, якою є земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0214 могло бути здійснено виключно на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Так, в порушення закону, оскаржуваним рішенням міської ради надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому, внаслідок реалізації оскаржуваного рішення на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки, оскільки така зміна могла бути проведена виключно за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки, так як спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення (садівництво), однак увійшла до категорії земель житлової та громадської забудови. Крім того, оскаржуване рішення міської ради не враховує приватних інтересів позивача як давністного користувача земельної ділянки, а саме порушує його право набути у власність за набувальною давністю земельну ділянку, зайняту його садом. Оскільки всупереч нормам чинного законодавства проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, 6 К, площею 0,1245 га, кадастровий номер :01:006:0214 відповідачем не розроблявся та не затверджувався, а так само не затверджувалася й технічна документація, тобто орган місцевого самоврядування не приймав рішення про затвердження площі та цільового призначення вказаної земельної ділянки, тому просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та пояснив, що умовою набуття земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності виступає добросовісне, відкрите і безперервне користування відповідною земельною ділянкою протягом 15 років. Наявність у сукупності всіх зазначених умов породжує у громадянина право на звернення до місцевої ради або районної державної адміністрації з клопотанням про передачу відповідної ділянки у власність або надання у користування. Відкрите користування земельною ділянкою передбачає, що інформація про таке користування була відома уповноваженим органам, але вони не порушували питання про самовільне використання даної земельної ділянки. Безперервне користування означає, що земельна ділянка не залишалася без користування та знаходилася постійно в експлуатації не менше 15 років. Однак як вбачається з позовної заяви, позивач стверджує про використання земельної ділянки до 09 березня 2017 року. Аналіз статті 119 ЗК України дає підстави для висновку, що навіть дотримання всіх умов набувальної давності не призводить до виникнення права власності на землю, а лише надає право на звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельною ділянки відповідно у власність чи користування, і не передбачає такої обовязкової передачі.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, свого представника не направив, причин неявки до суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання згідно вимог ЦПК України.

Під час розгляду справи судом було вчинено наступні процесуальні дії:

- ухвалою від 04 квітня 2018 року від відповідача витребувано оригінал інвентаризаційної та реєстраційної справи будинку № 6 К на вулиці Гагаріна в м. Перечин Закарпатської області (2010 рік) та викопіювання з Генерального плану міста Перечин по вулиці Гагаріна, для їх огляду у судовому засіданні;

- ухвалою від 17 квітня 2018 року витребувано з відділу містобудування, архітектури та з питань цивільного захисту Перечинської РДА та з Управління містобудування та архітектури Закарпатської ОДА технічну документацію щодо обєкта будівлі котельні, загальною площею 211,4 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Перчин, вул. Гагаріна, № 6-К.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши відзив на позовну заяву відповідача Перечинської міської ради Закарпатської області, письмові докази, допитавши свідків, суд приходить до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що позивач з народження проживає та є власником домоволодіння за адресою: м. Перечин, вул. Ужгородська, 5/3, Закарпатської області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 105948510 від 01 грудня 2017 року (а. с. 9-11).

Також судом встановлено, що безпосередньо біля домоволодіння позивача розташована земельна ділянка сільськогосподарського призначення, на якій знаходяться багаторічні фруктові насадження (сад), що також підтверджується дослідженим в ході судового засідання оригіналами топографічного плану м. Перечин по вул. Гагаріна у масштабі 1:500 (а. с. 14, 17, 87) та генерального плану масштабу 1:500 будинковолодіння гр.ОСОБА_7, який сформований уповноваженим органом місцевого самоврядування 01 вересня 1946 року (а. с. 13).

В судовому засіданні встановлено та визнано сторонами, що у 80-х роках 20-го століття частина спірної земельної ділянки, яка була зайнята садом, була забудована спорудою котельні державної форми власності. В подальшому зазначена будівля котельні була передана на баланс Перечинської міської ради Закарпатської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим виконкомом Перечинської міської ради 13 травня 2011 року на підставі рішення виконкому від 05 травня 2010 року № 20, а також дослідженою в ході судового засідання інвентаризаційною та реєстраційною справою будинку № 6-к по вулиці Гагаріна в м. Перечин Закарпатської області (а. с. 15-16). В той же час встановлено, що жодної земельної ділянки для обслуговування зазначеної будівлі котельні не надавалось.

Також встановлено, що інша частина спірної земельної ділянки, що залишилася вільною після будівництва котельні продовжувала використовуватися позивачем та була зайнята фруктовими насадженнями (садом) позивача, що підтверджується викопіюванням з топографічного плану м. Перечин по вул. Гагаріна у масштабі 1:500 (а. с. 14, 17); листом головного архітектора ПП «ДАБ Проект» від 20 листопада 2017 року № 05 (а. с. 19); ОСОБА_7 № 1 обстеження зелених насаджень від 10 лютого 2017 року, складеного комісією Перечинської міської ради Закарпатської області та затвердженого рішенням Виконавчого комітету Перечинської міської ради № 16 від 23 лютого 2017 року (а. с. 21-22); показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Крім того встановлено, що згідно п. 1 рішення 10 сесії 7-го скликання Перечинської міської ради від 26 січня 2017 року № 281 «Про внесення змін до рішення 3 пленарного засідання 9 сесії № 263 від 22 грудня 2016 року «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок» внесено зміни до п. 8 рішення 3 пленарного засідання 9 сесії № 263 від 22 грудня 2016 року, згідно якого надано дозвіл виконавчому комітету Перечинської міської ради на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування орієнтовною площею до 0, 1245 га в м. Перечин, вул. Гагаріна, 6 К, з метою посвідчення права власності на земельну ділянку під обєктом нерухомого майна комунальної власності, а саме колишньої будівлі котельні теплопостачання, що знаходиться за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, 6 К (а. с. 123). На виконання вказаного рішення відповідачем виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), земельній ділянці за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, 6К, площею 0,1245 га, та присвоєно кадастровий номер :01:006:0214 (а. с. 26-27).

Судом також встановлено та представником Перечинської міської ради в судовому засіданні не заперечувалось, що в подальшому дана технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) земельній ділянці за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, 6К, площею 0,1245 га, кадастровий номер :01:006:0214, Перечинською міською радою не затверджувалась та не погоджувалась.

Крім того, в судовому засіданні встановлено та не заперечувалось представником Перечинської міської ради, що органом місцевого самоврядування не приймалось рішення про зміну чи визначення цільового призначення даної земельної ділянки площею 0,1245 га кадастровий номер :01:006:0214.

В ході розгляду справи судом встановлено, що спірна земельна ділянка сільськогосподарського призначення, яка перебувала у фактичному користуванні позивача увійшла до меж земельної ділянки з кадастровим номером :01:006:0214, що підтверджується рішенням 4 сесії 7 скликання Перечинської міської ради Закарпатської області про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, в якому вказано, що згідно наданих позивачем графічних матеріалів щодо бажаного місця розташування земельної ділянки така надана бути не може, оскільки є сформованою для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування (а. с. 24).

Встановлено, що 02 березня 2017 року між Перечинською міською радою та відповідачем ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу комунального майна на аукціоні, згідно абзацу 4 п. 1.1. якого будівля котельні за адресою м. Перечин, вул. Гагаріна, № 6К знаходиться на земельній ділянці площею 0, 1245 га з кадастровим номером :01:006:0214 (а. с. 28-29).

Так, одним із основних принципів Земельний Кодекс України визначає принцип раціонального використання та охорони земель.

Відтворюючи дієвість цього принципу, ЗК України поділяє земельний фонд України, який складають усі землі країни в межах її території, за особливим правовим режимом та основним цільовим призначенням на категорії.

Стаття 19 ЗК України закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною першою статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму.

Так, земельні ділянки віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з частиною першою статті 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

У свою чергу відповідно до частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Статтями 31, 33 37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Натомість, правовий режим земельних ділянок для садівництва визначається статтею 35 ЗК України, відповідно до частини першої якої встановлено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Відповідно до частини третьої цієї статті земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Різний правовий режим земель, що відводяться для будівництва та обслуговування закладів комунального обслуговування та земель, що відводяться для індивідуального садівництва, додатково підтверджується положеннями статті 122 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому абзац другий частини пятої статті 20 ЗК України встановлює обовязок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 37 цього Кодексу.

Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Стаття 1 Закону України «Про землеустрій» № 858-IV містить визначення поняття «цільове призначення земельної ділянки», згідно з яким це є її використання за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Цільове призначення земельних ділянок, які надані громадянам, юридичним особам у власність чи постійне користування, зазначається в державних актах на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. З цією метою до форми бланків зазначених державних актів, введена графа «цільове призначення».

Таким чином, цільове призначення конкретної земельної ділянки фіксується у рішенні уповноваженого органу про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 20 ЗК України використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення) самостійно визначається її власником або користувачем за умови дотримання вимог, установлених законом до використання земель цієї категорії, а також з огляду на містобудівну документацію та документації із землеустрою.

Відповідно до ст. ст. 31, 33, 37 цього Кодексу земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть використовуватися їх власниками і користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, установлених у Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Держкомзему від 23.07.10 р. № 548 (далі КВЦПЗ). Зміна цільового призначення земельної ділянки може відбуватися в межах однієї категорії.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що зміна виду використання земельної ділянки в межах її цільового призначення можлива.

Виходячи з принципу ЗК щодо раціонального використання та охорони земель суд вважає, що зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни цього цільового призначення землі.

Земельний кодекс передбачає зміну цільового призначення землі органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проект землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Відповідно до ч. 5 ст. 186-1 ЗК України встановлено, що висновок щодо узгодження проекту відведення земельної ділянки має бути виданий (направлений рекомендованим листом із повідомленням) зазначеними органами безплатно протягом 10 робочих днів із дня отримання проекту відведення або його копії. Він обов'язково має містити посилання на закони і прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері. Кожний орган здійснює розгляд і узгодження проекту відведення у встановлений законом строк самостійно і незалежно від узгодження проекту іншими органами. Якщо змінюється цільове призначення особливо цінних земель, земель лісового або водного фонду, а також земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, проект відведення підлягає також обов'язковій державній землевпорядній експертизі в територіальному органі Держземагентства.

Таким чином, обовязковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі.

Відповідно до ст. 21 ЗК України встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень.

Отже, зміна виду цільового призначення (використання) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, встановленого законодавством та конкретизованого уповноваженим органом державної влади у рішенні про передачу її у власність або надання у користування та в документі, що посвідчує право на земельну ділянку, потребує обовязкового дотримання механізму такої зміни, визначеного законодавством України.

Крім того, відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельних ділянок здійснюється у порядку відведення земельних ділянок із земель комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Згідно ст. 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі формування нових земельних ділянок.

З огляду на зазначені вимоги Закону формування нової земельної ділянки, якою є земельна ділянка з кадастровим номером :01:006:0214 могло бути здійснено виключно на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 5 березня 2013 року в справі № 21-417а 12 та в постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-32 цс15 (справи про цільове призначення землі).

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що в порушення Закону оскаржуваним рішенням Перечинської міської ради Закарпатської області надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому в наслідок реалізації оскаржуваного рішення на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) незаконно змінено цільове призначення земельної ділянки, оскільки така зміна могла бути проведена виключно за проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ст. 20 ЗК України).

Згідно ч 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 21 цього Кодексу суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Положеннями ст. 80 ЗК України встановлено, що субєктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, на землі комунальної власності. За змістом ст. 2 та ст. 5 цього Кодексу місцева рада при здійсненні повноважень власника землі є рівноправним субєктом земельних правовідносин.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові ОСОБА_11 Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16 (провадження № 14-5 зц18) рішення субєкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за ст. 16 ЦК України. На підставі вищенаведеного суд відхиляє аргументи та заперечення проти позову представника Перечинської міської ради Закарпатської області.

Вирішуючи позовну вимогу про визнання недійсним абзацу 4 пункту 1.1. Договору купівлі-продажу комунального майна на аукціоні, укладеного між Перечинською міською радою та ОСОБА_5, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 2 вказаної статті, розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти (крім багатоквартирних будинків).

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до абзацу 4 пункту 1.1. Договору купівлі-продажу комунального майна на аукціоні, укладеного між Перечинською міською радою Закарпатської області та гр. ОСОБА_5 від 02 березня 2017 року зазначено, що будівля котельні знаходиться на земельній ділянці площею 0, 1245 га, кадастровий номер :01:006:0214 (а. с. 28-29).

Таким чином суд дійшов висновку, що відповідачі в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов даного договору та без досягнення згоди щодо такої істотної умови даного договору як кадастровий номер та площа земельної ділянки, даний договір вважався б недійсним.

Відповідно до положень ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку, що визнання недійсним абзацу 4 пункту 1.1. Договору купівлі-продажу комунального майна на аукціоні, укладеного між Перечинською міською радою Закарпатської області та гр. ОСОБА_5 від 02 березня 2017 року, в силу положень ст. 217 ЦК України призведе до визнання недійсним даного договору в цілому. В той же час позивачем така позовна вимога не заявлялася.

Таким чином, суд прийшов до переконання, що в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Оскільки позов задоволено частково лише за позовною вимогою до органу місцевого самоврядування, а позивача було звільнено від сплати судових витрат, тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача Перечинської міської ради на користь держави в порядку ч. 6 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 19, 20-22, 31, 33-37, 79-1, 80, 186-1 ЗК України, ст. ст. 1, 50 Закону України «Про землеустрій», ст. ст. 16, 21, 217, 377, 638 ЦК України, ст. ст. 6-13, 76, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_4 (89200 Закарпатська область м.Перечин, вул. Ужгородська, № 5/3, РНОКПП НОМЕР_1) до Перечинської міської ради Закарпатської області (89200 Закарпатська область м. Перечин, пл. Народна, № 16, ) та ОСОБА_5 (88000 Закарпатська область м. Ужгород, вул. Ревая, № 10, РНОКПП НОМЕР_2) про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та недійсними окремих умов договору задовольнити частково.

Визнати незаконним п. 1 рішення Перечинської міської ради Закарпатської області №281 від 26 січня 2017 року в частині надання дозволу виконавчому комітету Перечинської міської ради на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування будівель закладів комунального обслуговування, орієнтовною площею до 0,1245 га в м. Перечин, вул. Гагаріна, №6К Закарпатської області, з метою посвідчення права власності на земельну ділянку під обєктом нерухомого майна комунальної власності, а саме колишньої будівлі котельні теплопостачання, що знаходиться за адресою: м. Перечин, вул. Гагаріна, №6К Закарпатської області.

У задоволенні позову в частині визнання недійсним абзацу 4 п. 1.1. Договору купівлі-продажу комунального майна на аукціоні, укладеного між Перечинською міською радою Закарпатської області та ОСОБА_5 02 березня 2017 року відмовити.

Стягнути з Перечинської міської ради Закарпатської області на користь держави 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Закарпатської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_12