Справа № 158/2394/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/773/621/18 Категорія: 2 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Русинчука М.М.,

суддів Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

представника позивачки ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання об'єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю та визнання майнового права співзабудовника на 1/2 частину об'єкта незавершеного будівництва,

за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Ківерцівського районного суду від 13 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Вимоги первісної позовної заяви мотивувала тим, що 06 січня 1996 року між нею та відповідачем ОСОБА_5 було укладено шлюб, який на підставі рішення Ківерцівського районного суду від 12 травня 2016 року було розірвано. Протягом тривалого часу вони разом не проживають та спільного господарства не ведуть.

Зазначала, що в період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства за спільні кошти нею та відповідачем було набуто спільне рухоме майно, а саме: холодильник «Атлант» вартістю 3 000 грн, шафа-купе вартістю 2 500 грн, компютерний стіл вартістю 800 грн, тумба під телевізор вартістю 800 грн, газова плита вартістю 2 000 грн, мотоцикл «Футонг» вартістю 6 000 грн, бойлер «Round» вартістю 1 000 грн, душова кабіна вартістю 2 500 грн, пральна машина-автомат «Bosch» вартістю 3 000 грн, телевізор «Panasonic» вартістю 1 500 грн, мікрохвильова піч вартістю 400 грн, мяка частина (диван і 2 пуфи) вартістю 2 000 грн, електрокалорифери (2 шт.) вартістю 2 000 грн, велосипеди (2 шт.) вартістю 1 500 грн. Крім того зазначає, що відповідачем на момент подання позову самочинно було вивезено більшу частину спільно нажитого майна, серед якого: дівіді плеєр «Pioneer» вартістю 500 грн, кухонна стінка вартістю 2 500 грн, кухонний мякий куточок вартістю 1 500 грн, компютер вартістю 4 000 грн, відеокамера «Sony» вартістю 3 000 грн, цифровий фотоапарат «Canon» вартістю 1 500 грн, картрідер вартістю 300 грн, посуд вартістю 4 000 грн, туристична палатка «Flagman» вартістю 1 500 грн, спальні мішки (2 шт.) вартістю 300 грн, ліжко-розкладачка з матрацом вартістю 800 грн, мякі крісла від мякої частини (2 шт.) вартістю 1 000 грн, кавомолка вартістю 300 грн, бензокосарка вартістю 1 500 грн, бетонозмішувач вартістю 3 000 грн, шуруповерт (2 шт.) вартістю 1 200 грн, болгарка вартістю 800 грн, ручна циркулярка вартістю 1 500 грн, електричний лобзик вартістю 800 грн, лопати, шуфлі вартістю 1 000 грн, тачка вартістю 800 грн, знаряддя праці (сапки, молотки, сокири) вартістю 1 000 грн, металеві контейнери (2 шт.) вартістю 5 000 грн, газові витяжки (2 шт.) вартістю 1 000 грн, музичний центр «Pioneer» вартістю 1 500 грн, кухонний комбайн «Brown» вартістю 1 000 грн, перфоратор вартістю 800 грн, дриль вартістю 700 грн, морозильна камера вартістю 2 000 грн, двомісний гумовий човен вартістю 2 000 грн та двомісний гумовий матрац вартістю 500 грн. Всього ними за період шлюбу було нажито рухомого майна орієнтовно на 77 300 грн.

Ураховуючи наведене, позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 просила суд здійснити поділ спільного майна, нажитого під час шлюбу, виділивши їй при цьому 1/2 спільно нажитого рухомого майна на суму 38 700 грн серед якого: холодильник «Атлант», шафа-купе, компютерний стіл, тумба під телевізор, газова плита, мотоцикл «Футонг», бойлер «Round», душова кабіна, пральна машина-автомат «Bosch», телевізор «Panasonic», мікрохвильова піч, мяка частина (пуфи у кількості 2 шт.), електрокалорифери (2 шт.), велосипеди (2 шт.), компютер, бетонозмішувач, шуруповерт, болгарка, дриль, а також стягнути з відповідача усі витрати повязані з судовим розглядом цієї справи, в тому числі витрати на правову допомогу адвоката.

Ухвалою Ківерцівського районного суду від 09 лютого 2017 року судом прийнято зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання об'єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю та визнання майнового права співзабудовника на 1/2 частину об'єкта незавершеного будівництва, який обєднаний в одне провадження із первісним позовом ОСОБА_4

Вимоги зустрічного позову ОСОБА_5 обґрунтовував тим, що під час перебування у шлюбі із ОСОБА_4 на земельній ділянці, що належить останній та знаходиться по вул. Міцкевича, 53 в м. Ківерці Волинської області, вони почали будівництво житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами. Однак, його колишня дружина - позивачка за первісним позовом ОСОБА_4, не визнає його права на частку у вищевказаному будинку і умисно намагається позбавити його будь- яких прав на нього.

Вказував на те, що у нього відсутні будьякі права на земельну ділянку і тому він позбавлений можливості ввести в експлуатацію вищевказане нерухоме майно. Оскільки обєкт незавершеного будівництва, що зводився за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток, ОСОБА_5 просив суд визнати зазначений обєкт незавершеного будівництва (житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами), який знаходиться за адресою: вул. Міцкевича, 53, м. Ківерці Волинської області, спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право співзабудовника на 1/2 його частину.

Рішенням Ківерцівського районного суду від 13 березня 2018 року первісний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Ухвалено здійснити поділ спільного майна, нажитого під час шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, виділивши ОСОБА_4 спільно нажите майно на суму 13 900 грн, серед якого: холодильник «Атлант» вартістю 1 500 грн, шафа-купе вартістю 1 000 грн., компютерний стіл вартістю 500 грн, тумба під телевізор вартістю 500 грн, газова плита вартістю 800 грн, мотоцикл «Футонг» вартістю 2 000 грн, бойлер «Round» вартістю 200 грн, душова кабіна вартістю 500 грн, пральна машина-автомат «Bosch» вартістю 1 500 грн, телевізор «Panasonic» вартістю 700 грн, мікрохвильова піч вартістю 400 грн, мяка частина (пуфи у кількості 2 шт.) вартістю 600 грн, електрокалорифери (2 шт.) вартістю 500 грн, велосипед вартістю 500 грн, компютер вартістю 2 000 грн, болгарка вартістю 600 грн, дриль вартістю 100 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 3 000 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 773 грн, повязані з оплатою судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати його та позивачки ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/2 частку рухомого майна, яке ОСОБА_4 просила їй виділити, визнати, що незавершений будівництвом житловий будинок є обєктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право як співзабудовника на 1/2 частку у спільному майні подружжя.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення місцевого суду - зміні, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції при визначенні варіанту поділу речей виходив із варіанту поділу вказаного позивачем за первісним позовом, відповідачем за зустрічним ОСОБА_4 (за виключенням бетонозмішувача та шуруповерта, які були орендовані (позичені) для використання у будівництві), оскільки відповідачем за первісним позовом (позивачем за зустрічним позовом) ОСОБА_5 не було доведено належними і допустимими доказами необхідність іншого варіанту поділу речей. При цьому у зустрічному позові вимог поділу спільного майна, нажитого під час шлюбу, заявлено не було.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд свої висновки обґрунтовував тим, що готовність незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Міцкевича, 53 в м. Ківерці Волинської області складає 55%, спірний житловий будинок не прийнятий в експлуатацію і фактично знаходиться у вигляді незавершеного будівництва. Оскільки сторони по справі не надали доказів про можливість реального поділу між ними об'єкта незавершеного будівництва і технічної можливості довести до кінця будівництво окремо виділених частин, не зверталися до суду з позовом про залишення незакінченого будівництвом будинку одній із сторін з отриманням компенсації вартості своєї частки незавершеного будівництвом будинку другою стороною, тому з врахуванням того, що дане будівництво фактично є не новим будинком, а його реконструкцією, який був подарований згідно договору дарування позивачу за первісним позовом, відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4, а отже в силу ст. 57 СК України вказане нерухоме майно є особистою приватною власністю дружини, а не спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, суд у своїх висновках зазначав, що чинним законодавством не передбачено такий порядок поділу, як визнання права співзабудовника на спільно збудоване нерухоме майно, оскільки воно не є спільною сумісною власністю подружжя.

Однак повністю погодитись з висновками місцевого суду щодо вирішення первісного позову колегія суддів не може, оскільки до таких висновків суд прийшов з порушенням норм матеріального і процесуального права та без повного зясування обставин, що мають значення для справи.

Місцевим судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі, який був зареєстрований 06 листопада 1996 року відділом ДРАЦС Ківерцівського РУЮ Волинської області за актовим записом №100.

З рішення Ківерцівського районного суду від 12 травня 2016 року, яке набрало законної сили 24 травня 2016 року, вбачається, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірваний (а.с.6, т.1).

Як встановлено судом, за час перебування у шлюбі сторонами було придбано спільне майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а саме: холодильник «Атлант» вартістю 1 500 грн, шафа-купе вартістю 1 000 грн, компютерний стіл вартістю 500 грн, тумба під телевізор вартістю 500 грн, газова плита вартістю 800 грн, мотоцикл «Футонг» вартістю 2 000 грн, бойлер «Round» вартістю 200 грн, душова кабіна вартістю 500 грн, пральна машина-автомат «Bosch» вартістю 1 500 грн, телевізор «Panasonic» вартістю 700 грн, мікрохвильова піч вартістю 400 грн, мяка частина (пуфи у кількості 2 шт.) вартістю 600 грн, електрокалорифери (2 шт.) вартістю 500 грн, велосипед вартістю 500 грн, компютер вартістю 2 000 грн, болгарка вартістю 600 грн та дриль вартістю 100 грн.

Вартість вказаного майна судом визначена з врахуванням розрахунку (оцінки вартості) майна, наданого відповідачем за первісним позовом, позивачем за зустрічним, оскільки на момент розгляду справи, як вважав суд, такі ціни на майно відповідають дійсності. Крім того, суд взяв до уваги подані письмові пояснення відповідача за первісним позовом ОСОБА_5 та надані пояснення останнього під час розгляду справи в місцевому суді щодо визнання речей спільною сумісною власністю, нажитого в період шлюбу.

Оскільки позивачка за первісним позовом ОСОБА_4 на час розгляду справи не надала належних доказів дійсної вартості зазначеного майна, суд першої інстанції правильно виходив з розрахунку вартості цього майна, наданого відповідачем за первісним позовом ОСОБА_5, який ОСОБА_4 не спростований.

Крім того, судом обґрунтовано взято до уваги твердження ОСОБА_5 про те, що частина переліченого в первісному позові майна, а саме: бензокосарка, ручна циркулярка, електролобзик, металеві контейнери, перфоратор, ніколи не придбавалось подружжям, не було в їх власності, та були орендовані (позичені), оскільки ці обставини підтверджуються матеріалами справи та показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 Як встановлено судом, таке майно як бетонозмішувач, шуруповерт, двомісний гумовий човен та двомісний гумовий матрац не перебуває в домоволодінні сторін по справі, оскільки частина вищевказаного майна була утилізована чи продана.

Статтею ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України визначено - майно, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Встановивши на час розгляду справи обсяг вищезазначеного спільно нажитого сторонами по справі рухомого майна, суд першої інстанції прийшов до висновку про виділ цього майна у власність лише ОСОБА_4

Проте, суд першої інстанції в даному випадку не врахував наведених вище положень СК України, якими передбачено, що при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, а тому вищезазначене майно підлягало виділу у власність кожному із подружжя в рівних частках. При цьому не має правового значення чи заявляла інша сторона у зустрічному позові вимоги щодо поділу такого майна, оскільки ст. 70 СК України встановлена презумпція рівності часток подружжя у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки в первісному позові заявлені вимоги про поділ майна, такий поділ проводиться між дружиною і чоловіком незалежно від того чи заявляла протилежна сторона (відповідач) про це зустрічні вимоги.

З огляду на наведене, враховуючи встановлений судом обсяг майна та його призначення, слід провести поділ та виділити із спільного майна подружжя у власність ОСОБА_4 наступне майно: холодильник «Атлант» вартістю 1 500 грн, шафа-купе вартістю 1 000 грн, газова плита вартістю 800 грн, бойлер «Round» вартістю 200 грн, душова кабіна вартістю 500 грн, пральна машина-автомат «Bosch» вартістю 1 500 грн, мікрохвильова піч вартістю 400 грн, електрокалорифери (2 шт.) вартістю 500 грн, велосипед вартістю 500 грн, а всього майна на суму 6 900 грн. У власність ОСОБА_5 підлягає до виділення із спільного майна подружжя таке майно: телевізор «Panasonic» вартістю 700 грн, тумба під телевізор вартістю 500 грн, мотоцикл «Футонг» вартістю 2 000 грн, мяка частина (пуфи у кількості 2 шт.) вартістю 600 грн, компютер вартістю 2 000 грн, компютерний стіл вартістю 500 грн, болгарка вартістю 600 грн, дриль вартістю 100 грн, а всього майна на суму 7 000 грн.

Такий поділ спільного майна подружжя здійснений апеляційний судом з дотримання вимог статей 69-72 СК та ст. 372 ЦК України виходячи з інтересів обох сторін спору, використання цих речей для професійних занять та у домашньому побуті.

Оскільки ОСОБА_4 вимоги про стягнення грошової компенсації за частку в майні, на яку відповідачеві майна виділено більше (в розглядуваному випадку це 50 грн (7000 грн 6900 грн) х 1/2)) не заявлялись, тому дане питання судом при поділі майна не вирішувалось.

Отже, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване в даній справі рішення суду в частині задоволення первісного позову слід змінити та викласти абзац другий його резолютивної частини в означеній вище редакції.

Судом першої інстанції також встановлено, що на підставі договору дарування земельної ділянки від 06 квітня 2012 року ОСОБА_8 безоплатно подарував ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0209 га, що розташована по вул. Міцкевича, 53 в м. Ківерці Волинської області, яка належала дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №547684, виданого Ківерцівською міською радою Ківерцівського району Волинської області 28 листопада 2007 року (а.с.122-125, т.1).

Згідно договору дарування частки житлового будинку від 06 квітня 2012 року ОСОБА_8 безоплатно подарував ОСОБА_4 39/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що розташований по вул. Міцкевича 53 в м. Ківерці Волинської області на підставі свідоцтва на право особистої власності від 05 вересня 1988 року (а.с.127-129, т.1).

З повідомлення ОСОБА_4 вбачається, що начальника інспекції ДАБК у Волинській області було повідомлено про початок виконання будівельних робіт від 22 листопада 2012 року про реконструкцію індивідуального житлового будинку за згаданою адресою (а.с.188, т.1).

На підставі цього повідомлення було надано будівельний паспорт на реконструкцію індивідуального житлового будинку за вказаною адресою з відповідними вимогами до забудови, ситуаційною схемою та схемою забудови земельної ділянки (а.с.180-183, т.1). Готовність незавершеного будівництвом житлового будинку по вул. Міцкевича, 53 в м. Ківерці Волинської області складає 55%, що підтверджується технічним паспортом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять немає.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців, суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

При цьому суд може визнати право на частину об'єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-47цс16.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинку з юридичної точки зору, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Місцевим судом встановлено, що зазначений житловий будинок не прийнятий в експлуатацію і фактично знаходиться у вигляді незавершеного будівництва із ступінню готовності в 55%. Сторони по справі не надали доказів про можливість реального поділу між ними об'єкта незавершеного будівництва і технічної можливості довести до кінця будівництво окремо виділених частин. Сторони також не зверталися до суду з позовом про залишення незакінченого будівництвом будинку одній із сторін з отриманням компенсації вартості своєї частки незавершеного будівництвом будинку другою стороною.

Судом фактично встановлено, що в розглядуваному випадку йдеться не про будівництво нового будинку, а реконструкцію існуючого, який був подарований згідно договору дарування позивачці за первісним позовом ОСОБА_4, у звязку з чим згідно ст. 57 СК України таке майно є особистою приватною власністю дружини, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Суд при вирішенні питання стосовно вимоги зустрічного позову про визнання за позивачем права співзабудовника на спірний житловий будинок, обґрунтовано виходив з того, що чинним законодавством не передбачено такий порядок поділу, як визнання права співзабудовника на спільно збудоване нерухоме майно, оскільки воно не є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції, як цього вимагає ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надали жодного доказу на підтвердження зазначених позовних вимог зустрічного позову, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, відмовивши ОСОБА_5 у задоволенні його зустрічного позову. Наявні в матеріалах справи направлення і акт перевірки (а.с.92-95, т.1) не є достатніми доказами проведення позивачкою будівництва нового будинку, а не реконструкції подарованої позивачці частини існуючого будинку, як про це зазначено у згаданому повідомленні про початок виконання будівельних робіт (а.с.188, т.1).

Окрім цього, у випадку доведення вказаного порушення, таке нове будівництво відповідно до вимог ст. 376 ЦК україни вважатиметься самочинним будівництвом, яке не може включатись у поділ між подружжям, оскільки на таке майно відповідно до ч. 2 цієї статті особа не набуває права власності.

Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №752/1334/14-ц, провадження №61-27св18, висновки якої, на його думку, мають бути застосовані у розглядуваній справі, є безпідставними, оскільки в розглядуваній справі земельна ділянка і частина житлового будинку, розташованого на ній, подаровані одному з подружжя (дружині), чого не було у згаданій справі, розглянутій Верховним Судом. Оскільки вказані дві цивільні справи різняться між собою за своїми фактичними обставинами, висновки Верховного Суду, зроблені в переглянутій ним справі, не можуть бути застосовані в розглядуваній справі.

За таких обставин, оскаржуване рішення суду в даній справі, як таке, що в неповній мірі відповідає нормам матеріального права та встановленим у справі обставинам, слід в частині задоволення первісного позову змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в іншій редакції, а в решті рішення суду слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5 щодо незаконності ухваленого судом рішення в частині відмови у задоволенні його зустрічного позову не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в цій частині, а є власним субєктивним тлумаченням норм права та обставин справи, яким суд дав відповідну правову оцінку.

В той же час, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_5, що стосуються порушення судом першої інстанції норм матеріального права при задоволенні первісного позову ОСОБА_4 судом апеляційної інстанції враховані і свої висновки щодо обґрунтованості рішення суду в означеній частині апеляційний суд навів у мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Ківерцівського районного суду від 13 березня 2018 року в даній справі в частині задоволення первісного позову змінити, виклавши абзац другий його резолютивної частини в такій редакції:

«Виділити із спільного майна подружжя у власність ОСОБА_4: холодильник «Атлант» вартістю 1 500 грн, шафу купе вартістю 1 000 грн, газову плиту вартістю 800 грн, бойлер «Round» вартістю 200 грн, душову кабіну вартістю 500 грн, пральну машину-автомат «Bosch» вартістю 1 500 грн, мікрохвильову піч вартістю 400 грн, електрокалорифери (2 шт.) вартістю 500 грн, велосипед вартістю 500 грн, а всього майна на суму 6 900 (шість тисяч девятсот) грн.

Виділити із спільного майна подружжя у власність ОСОБА_5: телевізор «Panasonic» вартістю 700 грн, тумбу під телевізор вартістю 500 грн, мотоцикл «Футонг» вартістю 2 000 грн, мяку частину (пуфи у кількості 2 шт.) вартістю 600 грн, компютер вартістю 2 000 грн, компютерний стіл вартістю 500 грн, болгарку вартістю 600 грн, дриль вартістю 100 грн, а всього майна на суму 7 000 (сім тисяч) грн.»

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: