Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 711/9914/16-ц

провадження № 61- 3517 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усик Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі представника Гудзевич Інни Андріївни, на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року у складі судді Степаненка О. М. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року у складі суддів: Новікова О. М., Храпка В. Д., Вініченка Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») про визнання договору поруки припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 27 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 27 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

23 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, відповідно до пункту 2 якого сторони погодили, що у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань, встановлених пунктом 1 цього договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток підвищується на 4% річних, у порядку передбаченому цим додатковим договором.

Оскільки, поручителем не погоджувалися умови додаткового договору до кредитного договору щодо можливості збільшення процентної ставки банком в подальшому, що може призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя, ОСОБА_4 вважає договір поруки від 27 грудня 2007 року припиненим.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року позов задоволено. Визнано поруку ОСОБА_4 перед ПАТ «ОТП Банк», що виникла на підставі на договору поруки № SR-F00/313/2007 від 27 грудня 2007 року припиненою.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що додатковим договором до кредитного договору фактично встановлено нові умови, якими збільшено процентну ставку у разі порушення позичальником зобов'язань, встановлених пунктом 1 додаткового договору, на 4% річних. Таким чином відбулося збільшення відповідальності поручителя без його згоди та повідомлення.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» відхилено, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд виходив з того, що місцевий суд постановив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

28 квітня 2017 року представник ПАТ «ОТП Банк» - Гудзевич І. А. звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобом поштового зв'язку з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли безпідставного висновку про збільшення відсоткової ставки на 4% річних й відповідно збільшення обсягу відповідальності поручителя, оскільки умовами додаткового договору до кредитного договору передбачено як збільшення відсоткової ставки за порушення зобов'язань щодо страхування та здійснення страхових платежів так і зменшення збільшеної відсоткової ставки у разі належного виконання позичальником своїх зобов'язань.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 27 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № ML-F00/313/2007, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 71 980 доларів США на умовах строковості та із встановленням плаваючої процентної ставки у розмірі 3,49% та FIDR.

На забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором, 27 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № SR-F00/313/2007, згідно якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед банком у повному обсязі. Пунктом 7.2 договору поруки передбачено, що зміни та доповнення до цього договору вважаються його невід'ємною частиною, якщо вони укладені у письмовій формі та підписані належним чином.

23 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7 укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору № ML-F00/313/2007 від 27 грудня 2007 року. Згідно пункту 1 якого сторони домовилися доповнити кредитний договір положеннями про страхування та здійснення страхових платежів.

Відповідно до пункту 2 додаткового договору № 1 у випадку порушення позичальником будь-яких своїх зобов'язань, встановлених пунктом 1 цього договору, фіксована процентна ставка чи фіксований відсоток підвищується на 4% річних у порядку передбаченим цим договором.

Згідно пункту 3 додаткового договору № 1 підвищення процентної ставки, передбачене пунктом 2 додаткового договору № 1, відбувається у випадку порушення позичальником будь-яких зобов'язань, встановлених пунктом 1 цього договору та не потребує укладення будь-якого додаткового договору до кредитного договору чи графіку платежів у новій редакції, та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту, при цьому процентна ставка по кредиту підлягає підвищенню в перший банківський день місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено порушення пункту 1 цього додаткового договору.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (частина перша статті 653 ЦК України).

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту.

У вказаній справі суди встановили, що додатковим договором, укладеним між кредитором і позичальником, було внесено зміни до кредитного договору, зокрема про підвищення процентної ставки на 4% річних за неналежне виконання позичальником зобов'язань щодо страхування та здійснення страхових виплат, по відношенню до всієї суми неповернутого кредиту.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми випливає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Таким чином, з огляду на положення частини першої статті 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що внесення додатковим договором змін до кредитного договору щодо збільшення розміру процентної ставки без згоди поручителя на такі зміни призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Отже, установивши, що додатковим договором № 1 від 23 грудня 2010 року до кредитного договору, укладеного без згоди поручителя, збільшено розмір процентної ставки за порушення позичальником своїх зобов'язань, тобто змінено зобов'язання, забезпечене порукою, що призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, та що поручитель ОСОБА_4 не давав згоди на таку зміну забезпеченого порукою зобов'язання, суди попередніх інстанцій правильно застосували норму частини першої статті 559 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання поруки припиненою.

Саме такий правовий висновок щодо застосування статті 559 ЦК України в аналогічній справі висловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-1161 цс15.

За наведених обставин доводи касаційної скарги про те, що додатковим договором передбачено можливість скасування підвищеної процентної ставки у разі усунення порушень зобов'язань позичальником вбачаються необґрунтованими та не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в особі представника Гудзевич Інни Андріївни, залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик