Справа № 450/2841/16 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/2576/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. і ОСОБА_2,

за участю: секретаря Цапа П.М.;

відповідачки ОСОБА_3 і її представника адвоката ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, у якому просив суд визнати такою, що не відповідає дійсності та порочить його честь, гідність і ділову репутацію інформацію, яка розповсюджена відповідачем у друкованих листівках під заголовком «Лисиничівський моторола», а саме: «У Лисиничах, на жаль, маємо також прояв такого невігластва»; «Тепер як учасник АТО він «відкриває ногами клуб, сільраду», далі продовжує у публічних місцях робити фізичні самосуди»; «бідака С.ОСОБА_5 … «скиглить про свій статус атошника», всім недругам привозить повістку в АТО або погрожує: «ти більше жити не будеш»; зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію, яка була поширена нею, шляхом виготовлення друкованих листівок, що містять повідомлення про прийняте судом рішення, та розповсюдження вказаних листівок серед депутатів на найближчій сесії Лисиничівської сільської ради, стягнути 5 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що позивач з 1995 року постійно проживає в с. Лисиничі, займає активну громадянську позицію щодо вирішення проблем села, з 2010 року по 2015 рік був депутатом Пустомитівської районної ради, а з серпня 2015 року з власної ініціативи підписав контракт та воює в зоні АТО в складі 24 окремої механізованої Залізної бригади ім. Данила Галицького. 22.10.2016 року, під час його перебування в короткостроковій відпустці, його повідомили про розповсюдження відповідачкою листівки «Лисиничівський моторола» серед мешканців села, яка містила вигадані факти з вкрай негативною, наклепницькою інформацією щодо нього. Зокрема, автор статті проводить паралель між ним, сержантом ЗСУ, який захищає Батьківщину, та одним із керівників терористичного угрупування ДНР-ЛНР, аморальним садистом-вбивцею на прізвисько «Моторола», що вважає недопустимим, вкрай зневажливим і принизливим. Також у згаданій листівці міститься наклеп на нього у формі твердження про те, що його участь в АТО є способом уникнення якоїсь відповідальності, що позивач вважає цілеспрямованою його дискредитацією.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 43-46).

Рішення суду оскаржив позивач.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, покликаючись на неповне зсування судом обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає безпідставним і невмотивованим посилання суду на те, що належним відповідачем у такій категорії справ мав би бути автор і редакція відповідного засобу масової інформації, а за відсутності такої засновник друкованого засобу масової інформації, оскільки доказами у справі не підтвердженого створення (заснування) територіальною громадою с. Лисиничі друкованого інформаційного видання як засобу масової інформації.

Вважає помилковим висновок суду про оціночність суджень, які містяться у листівці «Лисиничівський моторола» (а.с. 53-55).

Апелянт, будучи своєчасно (20.04.2018 року) належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду справи (а.с. 74, 75), в судове засідання не зявився і про причини такої неявки суд не повідомив, що (у відповідності до частини 2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони відповідачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні за змістом норми містяться у статтях 10 і 60 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення оскаржуваного рішення.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (ст. 201 ЦК України).

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 „Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи міститься розяснення про те, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків (п.4).

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, є частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності ( на відміну від перевірки дійсності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні статті 10 Конвенції.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчать про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

В поданій до суду позовній заяві позивач (апелянт) позиціонує себе, як особу, яка займає активну громадянську позицію і особу, яка з 2010 року по 2015 рік була депутатом Пустомитівської районної ради.

В листівці, зміст якої є предметом позовних вимог, позивач (апелянт) фігурує, як член виконкому Лисиничівської сільської ради з 2015 року, морально-ділові якості якого автор (автори) цієї листівки ставлять під сумнів («кого ми обираємо на виборах ?!») та висловлюють думку про необхідність відкликання «такого члена виконкому» (а.с. 8).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що наведене у згаданій листівці є лише оціночними судженнями, які стосуються критики дій та особи позивача, та способом реалізація права на свободу слова, оскільки вільне вираження поглядів, передавання почуттів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми.

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень: вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків, не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 лютого 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 07 червня 2018 року.

Головуючий

Судді: