Справа №295/6943/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого судді Полонця С.М.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виділ частки в натурі, -

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить виділити їй в натурі належну частку, що становить 48/400 ід.ч. житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться по вул. Миру, будинок №5 у м. Житомирі відповідно до варіанту виділу частки судовою будівельно-технічною експертизою, посилаючись на те, що сторони по справі є співвласниками вказаного будинку та між ними не досягнуто згоди щодо способу виділу позивачу належної їй частки у праві спільної часткової власності на вказаний будинок.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 06.06.2018 року у даній цивільній справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін.

Відповідачі у встановлений судом строк відзив на позов не надали.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що співвласниками житлового будинку по вул. Миру, 5 в м. Житомирі є в наступних частках: ОСОБА_3 38/100; ОСОБА_4 14/100 та ОСОБА_2 48/100.

Відповідно до інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 25.04.2018 року, неможливість розподілу домоволодіння на два самостійних підтверджено рішенням виконкому від 25.06.1971 року №457.

Позивач зазначає, що між сторонами по справі не досягнуто згоди з приводу виділу позивачу в натурі належної їй на праві спільної часткової власності частини вищезазначеного нерухомого майна.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно.

До аналогічного правового висновку прийшов Верховний Суд України у справі №6-1443цс16, який викладений в постанові від 16.11.2016 року.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до ст.106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Позивачем не надано суду у встановленому законом порядку жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів технічної можливості виділу належної їй на праві власності 48/100 частин житлового будинку №5 по вул. Миру в м. Житомирі без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

Крім того, відсутні передбачені законом підстави виділу позивачу в натурі 48/400 частин житлового будинку за вищезазначеною адресою відповідно до позовних вимог , оскільки позивач є власником саме 48/100 частин цього будинку.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 82, 141, 259, 263, 265, 279 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виділ частки в натурі, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: