Справа № 641/1488/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 червня 2018 року Київський районний суд м.Харкова в складі:
головуючого судді Зуб Г.А.,
за участю секретаря Шаповал Є.Б.,
за участю представника позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення грошової компенсації за ? частки у спільному майні, -
Відповідачем ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_7 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що батько дитини ОСОБА_4 мешкає в іншій квартирі, та кімната, яка була виділена дитині разом з її батьком є вільною, перешкод у користування житлом відповідачі не чинили, та дитина мешкає разом з матірю в її іншій родині за згодою самого позивача, та остання ніколи не цікавилась майном доньки та не утримувала його. Крім того, припинення права власності дитини завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки дитина іншого житла не має, а кошти будуть витрачені на розсуд позивача. Також до позову не додано доказів, що частка є незначною, і не може бути виділена в натурі, також не наведено підстав, що спільне володіння і користування спірним майном є неможливим, та таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам інших співвласників.
Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити, та зазначила, що відповідачем ОСОБА_4 було створено іншу родину, а тому дитина позбавлена користуватися кімнатою. Крім того, вхідні замки у квартирі були змінені, а тому позивач разом з дитиною не змогли потрапити до вказаної квартири, а тому позивач змушена була викликати поліцію.
Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 в судове засідання не зявилась, але в минулому судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_4 разом зі своєю родиною не мешкає у спірній квартирі, ціна на частку квартири є значно завищеною, та не надано доказів перешкод у користуванні власністю, також позивач не просить припинити право власності на вказану частку майна, після сплати їй компенсації. Також дитина не взмозі в силу свого віку розпорядитись вказаними коштами на власний розсуд, а іншого житла у власності вона не має.
Відповідачі в судове засідання не зявились, повідомлялись в установленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило.
Представник третьої особи ДССД ХМР в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.04.2018 року вказану справу було передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова, та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2018 року розподілено судді Зуб Г.А.
Ухвалою судді від 05.05.2018 року було прийнято до розгляду вказану позовну заяву, та відкрито провадження в ній за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Ухвалою суду від 22.06.2018 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 про призначення по справі судово-товарознавчої експертизи.
22.06.2018 року представник позивача ОСОБА_1 подала до суду докази щодо перешкоджання у потраплянні до приватної власності.
В судовому засіданні встановлено, що позивач з відповідачем ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на разі проживає з позивачем.
Позивачем було укладено шлюб з ОСОБА_8, та її прізвище з «Сокол» було змінено на «Логвиненко», що підтверджується свідоцтвом про шлюб.
ОСОБА_6 разом з членами її сімї на праві спільної сумісної власності належить квартира №36, що розташована по пров. Лісопарківський 2-й, буд. 10, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло. У вказаній квартирі на даний час зареєстровані відповідачі, та неповнолітня дитина ОСОБА_3
01.12.2006 року ухвалою Київського районного суду м. Харкова було затверджено мирову угоду, та в спільне користування ОСОБА_4 та його неповнолітньої доньки передано жилу кімнату «7» площею 18,3 кв.м. та балкон площею 3,7 кв.м. вищезезначеної квартири, та місця загального користування залишено в спільному користуванні.
Вартість спірної квартири станом на 28.02.2018 року становить 805700,00 грн., що підтверджується звітом про оцінку майна.
Відповідач ОСОБА_4 перебуває на разі в іншому зареєстрованому шлюбі, що створює перешкоди для дитини у користуванні її власністю, тому позивач звернулась до відповідачів з досудовою вимогою, яка була залишена без задоволення.
Позивач обрала варіант способу захисту своїх прав шляхом стягнення на користь своєї неповнолітньої дитини вартості належної їй частки спільного майна, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.
Частиною другою статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення компенсації вартості спірного майна, як на підставу для її стягнення представник позивача посилалась на норми статті 358 ЦК України.
Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі,
яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Тобто, вищезазначена правова норма регулює порядок здійснення права спільної часткової власності, зокрема порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.
Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.
Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності.
Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.
За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.
Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.
За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.
Виходячи із закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею цим Кодексом.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаного позову, оскільки позивачем та її представником не надано до суду доказів, що виділ в натурі частки із спірного майна є неможливим або не допускається, та того, що дійсно відповідач ОСОБА_4 проживає у спірній кімнаті разом зі своєю родиною, що є перешкодою для користування дитиною
виділеною їй кімнатою, та до суду не надано доказів, що відповідачі взмозі сплатити позивачеві вказану грошову компенсацію, оскільки відповідач ОСОБА_5 заперечує проти даного позову. Крім того, позивач не просить припинити право власності на вказану частку після сплати відповідної компенсації, а доданий до матеріалів справи талон-повідомлення №174748 від 21.06.2018 року (після проведення судового засідання) не може слугувати доказом, що у неповнолітньої дитини позивача дійсно існує перешкода у користування майном, та того, що дитині було відмовлено у видачі ключів від квартири, а реєстрація шлюбу відповідача та наявність іншої родини не є підставою для наявності вказаних перешкод, що в подальшому не позбавляє позивача права звернутись до суду з відповідним позовом, обравши інший спосіб захисту, передбачений ст. 16 ЦК України. Також до суду не надано доказів того, що затверджена мирова угода ухвалою суду від 01.12.2006 року не виконується, та в разі її невиконання, була подана для примусового виконання, оскільки ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом. Крім того, судом береться до уваги, що неповнолітня дитина не має у власності іншого житла, а тому за вказаних обставин у сукупності суд відмовляє в задоволення даного позову.
Відповідно п.1 ч.3 ст. 133 ЦАК України, відповідно до якого, до витрат, повязаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, повязані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.
Крім того, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Вказаний розрахунок в матеріалах справи також відсутній, як і докази сплати вказаних коштів своєму представникові, а тому якщо і були понесені вказані витрати, то вони залишаються за позивачем на підставі п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 76, 80, 81, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про стягнення грошової компенсації за ? частки у спільному майні відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст рішення складено 02 липня 2018 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ