Постанова

Іменем України

23 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 295/10214/16-ц

провадження № 61-14767св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 грудня 2016 року у складі судді Слюсарчук Н. Ф. та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Косигіної Л. М., Худякова А. М., Григорусь Н. Й.,

встановив:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив визнати незаконним і скасувати наказ комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради від 29 червня 2016 року № 69 к/тр про звільнення з роботи, поновити його на посаді водія другого класу автотранспортного цеху комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 липня 2016 року до дня поновлення на роботі.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з листопада 1996 року до 30 вересня 2009 року він працював водієм у Житомирському орендному підприємстві теплових мереж «Житомиртеплокомуненерго», а після його реорганізації з 01 жовтня 2009 року був прийнятий на посаду водія другого класу автотранспортного цеху комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради.

30 червня 2016 року звільнений з роботи на підставі наказу комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради від 29 червня 2016 року № 69 к/тр у зв'язку зі скороченням штату.

Проте профспілковий комітет, членом якого він був, не надавав свою згоду на його звільнення. Крім того, адміністрацією підприємства не враховано, що він має переважне право на залишення на роботі, оскільки, порівняно з іншими водіями, він має більш тривалий безперервний стаж роботи та у нього немає іншого заробітку.

Посилаючись на порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при його звільненні, просив позов задовольнити.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підприємством було дотримано процедуру та вимоги закону при звільненні ОСОБА_4 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 08 грудня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, зокрема статей 40, 42, 43 КЗпП України, та порушення норм процесуального права, а саме: статті 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відсутність підстав для визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі.

У квітні 2017 року комунальне підприємство «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради подало заперечення, у яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_4 та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суди повно і всебічно дослідили та оцінили обставини справи й дійшли обґрунтованого висновку про відмову позивачу у задоволенні позову.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 295/10214/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частиною першою статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Судами встановлено, що з 01 жовтня 2009 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду водія другого класу автомобіля ЗІЛ-130 ПМКО-002 автотранспортного цеху комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради.

Наказом від 19 квітня 2016 року № 7 «Про реорганізацію окремих структурних підрозділів підприємства» з метою більш оперативного вирішення організаційних і технічних питань, ефективного використання трудових ресурсів та проведення реорганізації з оптимізацією чисельності штатних працівників, вирішено виключити зі штатного розпису підприємства з 01 липня 2016 року автотранспортний цех у повному складі (де працював позивач). Із 01 липня 2016 року на підприємстві створено новий структурний підрозділ - автослужбу. У зв'язку з цим, відділ кадрів зобов'язано письмово попередити працівників про наступне скорочення та запропонувати їм перевестися на вакантні посади (за згодою), а у разі відмови, підготувати документи про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Наказом від 22 квітня 2016 року № 46-К/тр працівників попереджено про заплановане скорочення робочих місць та наступне звільнення з 01 липня 2016 року за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, в тому числі й ОСОБА_4

Станом на 01 квітня 2016 року у штатному розписі автотранспортного цеху значиться посада водія ЗИЛ-130 ПМКО-002 №21-61ВВ, на якій працював позивач, та посада водія ЗИЛ-130 НОМЕР_1, на якій працював ОСОБА_5 Після проведення реорганізації на підприємстві та створення автослужби в штатному розписі, який був введений в дію з 01 липня 2016 року, наявна лише одна посада водія ЗИЛ-130 НОМЕР_1.

30 червня 2016 року ОСОБА_4 були запропоновані вільні вакансії, зокрема посада слюсара з ремонту устаткування котельних або слюсара з обслуговування теплових мереж на дільниці № 4, № 10, № 2, № 6, від яких він відмовився.

За поданням адміністрації підприємства протоколом розширеного засідання профкому комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» від 23 червня 2016 року № 19 профспілковий комітет надав згоду на звільнення ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України

Відповідно до наказу від 29 червня 2016 року № 69-К/тр позивач був звільнений із займаної посади з 30 червня 2016 року у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на момент процесуальної дії), дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства і без порушення трудових прав ОСОБА_4

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Доводи скарги ОСОБА_4 про те, що він мав переважне право на залишення на роботі, колегія суддів відхиляє, оскільки при його звільненні за пунктом першим частиною першою статті 40 КЗпП України відповідачем враховано вимоги статті 42 КЗпП України, зокрема відсутність у позивача переважного права на залишенні на роботі перед водієм ОСОБА_5, який був прийнятий на займану посаду одночасно з позивачем з 01 жовтня 2009 року, тобто має однаковий стаж роботи, є інвалідом другої групи з 10 березня 2016 року безтерміново, та є особою неконкурентоспроможною на ринку праці, для яких встановлено квота передпенсійного віку.

Аргументи касаційної скарги щодо порушень підприємством вимог статті 43 КЗпП України при розірванні трудового договору з позивачем, колегія суддів також відхиляє з таких підстав.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року (з наступними змінами) судам роз'яснено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43(1) КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник.

Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення.

Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи повноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

23 червня 2016 року профспілковий комітет надав згоду на звільнення ОСОБА_4 у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Із метою перевірки доводів апеляційної скарги щодо ненадання згоди профспілковим комітетом на звільнення ОСОБА_4 апеляційним судом було зобов'язано відповідача розглянути це питання на засіданні профкому з належним викликом позивача.

На виконання вимог апеляційного суду 25 січня 2017 року профспілковим комітетом коммунального підприємтсва «Житомиртеплокомуненерго» у складі 6 членів профкому за участю ОСОБА_4 повторно надано згоду на звільнення останнього з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України

Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 грудня 2016 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат