Справа № 310/8822/17
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Дубровської Н.М.,

за участю секретаря судового засідання Гоноболіної О.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Бердянської міської ради Запорізької області, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_3, про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В:

13 грудня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області про визнання права власності на 2/3 частини житлового будинку № 12 по вул. Ля-Сейнівській в м. Бердянську Запорізької області, що складається з трикімнатної квартири № 1 загальною площею 44,4 кв.м., житловою 34, 9 кв.м. за набувальною давністю, вказуючи третіх осіб ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі продажу від 23 грудня 1977 року ОСОБА_7, яка приходилася позивачу бабусею, набула права власності на 1/6 частину домоволодіння, розташованого за вищенаведеною адресою. Пізніше, на підставі договору купівлі продажу від 20 вересня 1079 року, останньою придбано 1/4 частину домоволодіння і на підставі договору купівлі продажу від 02 жовтня 2979 року 1/4 частину. Станом на 1982 рік ОСОБА_7 сукупно володіла 2/3 частинами житлового будинку № 12, тобто у її користуванні перебувала трикімнатна квартира загальною площею 44,4 кв.м., житловою 34, 9 кв.м. 1/3 частини житлового будинку № 12 по вказаній вище адресі на праві власності належала ОСОБА_8 та складалася з однієї кімнати житловою площею 13,0 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської Ради народних депутатів за № 276 від 08 липня 1982 року санкціоновано додатковий відвід земельної ділянки площею 0,11га. для будівництва гуртожитку та дитячого садка. Рішенням виконавчого комітету Бердянської міської ради народних депутатів за № 363 від 11 вересня 1986 року встановлено, що за рахунок вилучення земельної ділянки і зносу домоволодіння по вул. Ля-Сейнівській, 12, належного ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на праві особистої власності, рішенням виконкому за № 282 від 05 липня 1984 року, ОСОБА_8 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 16,76 кв.м., загальною площею 31,91 кв.м., а ОСОБА_7 однокімнатну квартиру по вул. Орджонікідзе, 89 а кв. 114 житловою площею 18,95 кв.м., загальною 39,5 кв.м., останнім виплачено грошову компенсацію за домоволодіння що зноситься. У 1983 році здано до експлуатації гуртожиток, а в грудні 1984 року дитячий комбінат трикотажної фабрики, при цьому житловий будинок по вул. Ля-Сейнівській, 12 залишився не знесеним, тому Бюро технічної інвентаризації правові документи на домоволодіння не погашено. Починаючи з 1978 року, у квартирі, що належала ОСОБА_7, мешкала її донька ОСОБА_10 з сімєю із пяти осіб ( вона, чоловік та троє дітей). Виконавчим комітетом було доручено адміністрації трикотажної фабрики взяти житловий будинок на тимчасовий баланс, при цьому родину ОСОБА_10 переселити при отриманні фабрикою житла по часткоучасті у першу чергу, а житловий будинок знести; - бюро технічної інвентаризації правові документи на домоволодіння по вул. Ля-Сейнівській, 12 на ОСОБА_7 та ОСОБА_9К погасити; - відділу по обліку та розподілу житлової площі видати ОСОБА_10 тимчасовий ордер на трикімнатну квартиру по вул. Ля-Сейнівській, 12 (загальною площею 44,4 кв.м., житловою 34, 9 кв.м.); - міському відділу внутрішніх справ вирішити питання прописки ОСОБА_10 та членів її родини після отримання ордеру. На підставі рішення виконавчого комітету № 363 від 11 вересня 1986 року та ордеру № 1454 від 16 грудня 1986 року позивач ОСОБА_4 прописаний у АДРЕСА_2, з часу укладення шлюбу, тобто з 05 листопада 1991 року, у вказаній квартирі , відповідно до ст. 64 ЖК України прописана, як член родини його дружина ОСОБА_3, його син ОСОБА_5, був прописаний до досягнення ним 16 річного віку та у звязку з отриманням паспорту 21 квітня 2011 року. Так він з 16 грудня 1986 року, а члени його родини дружина ОСОБА_3А.з 05 листопада 1991 року та син ОСОБА_5 з 13 червня 1994 року, постійно, відкрито на законних підставах мешкають у квартирі АДРЕСА_3, користується нею, господарчими будівлями та спорудами, що обслуговують домоволодіння, земельною ділянкою, що відведена під будівництво та обслуговування житлового будинку. Протягом усього часу проживання він та його родина проводили ремонт, як косметичний так і капітальний, утримували майно у належному стані. У квартирі були замінені вікна, обладнано системою водопостачання і каналізації, протягом 2005 року відбулася заміна вхідних та міжкімнатних дверей, з 2007 року у відповідності з узгодженим проектом житлове приміщення підключено до системи централізованого водопостачання, а з 2008 року до центральної системи каналізації. Крім того, замінено ворота до домоволодіння. На комунальні послуги укладені відповідні договори, послуги сплачуються своєчасно, заборгованість відсутня. У 2011 році ВАТ «Бердянська трикотажна фабрика» ліквідовано, що унеможливлює виконання п. 1 Рішення виконавчого комітету Бердянської міської Ради народних депутатів № 363 від 11 вересня 1986 року, за яким адміністрація трикотажної фабрики було зобовязано надати родині ОСОБА_5 іншого житла та відповідно переселити. Зважаючи на добросовісність заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння майном, просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, шляхом визнання за ним права власності на 2/3 частини житлового будинку № 12 по вул. вул. Ля-Сейнівській в м. Бердянську Запорізької області, що складається з трикімнатної квартири № 1 загальною площею 44,4 кв.м., житловою 34, 9 кв.м.

В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги, викладені в позовній заяві, зважаючи на те, що наявні такі складові, як добросовісність заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння майном, майно не є самочинним, що є достатнім для задоволення позовних вимог про визнання права власності за набувальною давністю. Звернула увагу суду на те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власника, що невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Звернула увагу на те, що позивач та його родина постійно поліпшують житлові умови, роблять ремонт, як косметичний так і капітальний, сплачують комунальні послуги. Також, звернула увагу на те, що у разі задоволення вимог ОСОБА_4 права та законні інтереси відповідача в особі Бердянської міської ради порушені не будуть.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважав, що немає підстав для його задоволення, ґрунтуючи заперечення на відзиві, що долучений до матеріалів справи (а.с.61-62).

Третя особа ОСОБА_3 у повному обсязі підтримала позовні вимоги та просила врахувати доводи наведені представником позивача. Просила суд визнати право власності за набувальною давністю.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, матеріали справи містять заяву від 01 березня 2018 року про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с.77).

Суд, заслухав сторони, третю особу ОСОБА_3, приймаючи до уваги заяви позивача та третьої особи ОСОБА_5 (а.с. 76, 77), дослідивши матеріали справи, вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених випадках.

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Житловий будинок № 12 по вул. Ля-Сейнівська в м. Бердянську Запорізької області був зареєстрований: 2/3 частини за ОСОБА_11 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 23 грудня 1977 року та посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори (реєстр. № 6659), на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 20 вересня 1979 року та посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори (реєстр. № 5203), на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02 жовтня 1979 року та посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори (реєстр. № 5327); 1/3 частина за ОСОБА_9 на підставі договору дарування, укладеного 30 травня 1972 року та посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори (реєстр. № 1820).

Виконавчим комітетом Бердянської міської ради народних депутатів 11 вересня 1986 року прийнято рішення № 363, в якому зазначено, що рішенням виконкому від 08 липня 1982 року № 276 санкціонований додатковий відвід земельної ділянки площею 0,11 га для будівництва гуртожитку та дитячого комбінату трикотажної фабрики за рахунок вилучення земельної ділянки та знесення домоволодіння № 12 по вул. Ля-Сейнська в м. Бердянську, належного ОСОБА_9 та ОСОБА_7 на праві особистої власності.

Згідно рішення міськвиконкому від 05 липня 1984 року № 282 ОСОБА_9 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 жилою площею 16,76 кв.м, загальною 31,91 кв.м, а ОСОБА_7 однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 жилою площею 18,95 кв.м, загальною площею 39,5 кв.м, їм виплачено грошову компенсацію за домоволодіння, що підлягає знесенню.

В 1983 році було введено в експлуатацію гуртожиток, а в грудні 1984 року дитячий комбінат трикотажної фабрики, але житловий будинок № 12 по вул. Ля-Сейнська в м. Бердянську Запорізької області залишився не знесений, в звязку з цим в бюро технічної інвентаризації документи на домоволодіння не погашено.

В колишній квартирі ОСОБА_7, яка складається з трьох житлових кімнат площею 34 кв.м з 1978 року мешкала її дочка ОСОБА_12 з сімєю з 5 осіб (вона, чоловік та троє дітей).

Виконавчий комітет Бердянської міської ради народних депутатів 11 вересня 1986 року ухвалив рішення № 363 «Про прийняття на баланс житлового будинку по вул. Ля-Сейнській, 12», за яким необхідно було: адміністрації трикотажної фабрики житловий будинок по вул. Ля-Сейнська,12 взяти на тимчасовий баланс, сімю ОСОБА_10 переселити при отриманні фабрикою житла по часткоучасті у першу чергу, а житловий будинок знести; БТІ правові документи на домоволодіння погасити; адміністрації трикотажної фабрики запропонувати ОСОБА_13 в строк до 20 вересня 1986 року звільнити квартиру, надану їй до 20 вересня 1986 року у тимчасове користування; відділу по обліку та розподілу житлової площі видати ОСОБА_10 тимчасовий ордер на трикімнатну квартиру жилою площею 34,9 кв.м, загальною площею 44,4 кв.м по вул. Ля-Сейнська, 12; міськвідділу внутрішніх справ вирішити в передбаченому законом порядку питання прописки ОСОБА_10 та членів її сімї після отримання ордеру.

Наведені обставини встановленні рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 квітня 2017 року по справі № 310/11316/13-ц. Рішення в цій частині не скасоване, залишене в силі рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 травня 2017 року. (а.с.27-34).

Таким чином за матеріалами справи встановлено, що дійсно за рішенням виконкому Бердянської міської ради № 363 від 11 вересня 1986р. «Про прийняття на баланс житлового будинку по вул. Ля-Сейнській, 12», ВАТ «Бердянська трикотажна фабрика» прийняла на баланс зазначене домоволодіння, на квартиру № 1 у якому був виданий ордер на тимчасове проживання сімї ОСОБА_10, які в такому разі законно набули право користування цим житловим приміщенням. Цим же рішенням виконкому було зобовязано ВАТ «БТФ» сімю ОСОБА_10 переселити при отриманні фабрикою житла по частковій участі у першу чергу, а житловий будинок знести; БТІ правові документи на домоволодіння погасити.

ВАТ «БТФ» жоден пункт вказаного рішення не був виконаний до його ліквідації, як юридичної особи у 2011 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктами 9, 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" розяснено, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

Згідно узагальнень Верховного Суду України та аналізу деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викрадення, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного) експлуатувати, вживати необхідних заходів для утримання майна в належному стані тощо. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків. Така сама позиція закріплена і у п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідачем по справі про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був, не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а також обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Судом установлено, що на підставі рішення виконавчого комітету № 363 від 11 вересня 1986 року та ордеру № 1454 від 16 грудня 1986 року позивач ОСОБА_4 прописаний у АДРЕСА_2. З часу укладення шлюбу, тобто з 05 листопада 1991 року, у вказаній квартирі , відповідно до ст. 64 ЖК України прописана, як член родини його дружина ОСОБА_3, його син ОСОБА_5, був прописаний до досягнення ним 16 річного віку та у звязку з отриманням паспорту 21 квітня 2011 року. Родина сплачує комунальні послуги, проводить ремонтні роботи, та інші заходи по утриманню і поліпшенню умов проживання.

Проте зазначені обставини не свідчать про отримання майна за підставами, достатніми для того, щоб мати право власності на нього з підстав, передбачених ст. 344 ЦК України.

Позивачем не доведено наявності достатніх підстав для визнання за ним права власності на спірний обєкт нерухомого майна за набувальною давністю, оскільки судом встановлено, що позивач знав, що житло було надано його матері ОСОБА_12 з сімєю у кількості 5 осіб (вона, чоловік та троє дітей у тому числі син ОСОБА_4Г.) у користування.

Суд звертає увагу на те, що на час розгляду справи по суті відсутня будь-яка особа, що має право власності на обєкт нерухомого майна - домоволодіння (житловий будинок) по вул. Ля- Сейнській, 12 м. Бердянськ Запорізької області. Наразі у відповідності до вимог ст. 335 Цивільного кодексу України, 04 жовтня 2017 року майно взято на облік як безхазяйне нерухоме майно та внесено відомості до державного реєстру прав на нерухоме майно, що вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно те Реєстру прав власності нерухомого майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна.(а.с.67-65).

Таким чином, враховуючи обставини справи та надавши оцінку наданим сторонами доказами, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачу було відомо про відсутність у нього підстав для набуття права власності на спірну квартиру, з огляду на те, що житло надане на підставі ордеру на тимчасове проживання сімї ОСОБА_4, а в такому разі позивач набув право користування цим житловим приміщенням.

На підставі ст.ст. 328, 344 ЦК України та керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Бердянської міської ради, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_3, про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 07 червня 2018 року.

Суддя ОСОБА_14