Провадження № 2/127/1727/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 червня 2018 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Ан О.В., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВИРІШИВ:

Позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 48 від 01.03.2018 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу на посаду радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла, на умовах строкового трудового договору. 28.03.2018 року між Міністерством оборони України в особі командира 179 навчального територіального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковника Міцюка І.О. та позивачем укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового, сержантського та старшинського складу. Про факт вступу на військову службу за контрактом позивач повідомила командування військової частини НОМЕР_1 . Як наслідок 26.03.2018 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ № 71, яким ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі ч. 3 ст. 36 КЗпП України. Позивач вказує, що згідно положень ст. 119 КЗпП України за нею зберігається місце роботи, посада і середній заробіток у військовій частині НОМЕР_1 . Також вона зазначає, що оскільки з нею було укладено контракт про проходження військової служби в особливий період, на неї розповсюджуються гарантії ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» в частині збереження за позивачем на час проходження військової служби за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, місця роботи (посади) і середнього заробітку у військовій частині НОМЕР_1 . Внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди яка полягає в тому, що остання була безпідставно позбавлена права на отримання заробітку. Позивач має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є матір`ю одиначкою та будь-який заробіток для неї є суттєвим. А тому внаслідок незаконного звільнення вона змушена була прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та сім`ї, внаслідок чого постійно знаходилась у нервовій та психологічній напрузі. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд поновити ОСОБА_1 на посаді радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла військової частини НОМЕР_1 . Крім того, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток з 26.03.2018 року до дня поновлення на роботі, а також моральну шкоду у розмірі 6000 гривень.
29.05.2018 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому позовні вимоги військовою частиною НОМЕР_1 не визнаються в повному обсязі з наступних причин. Позивач прийнята на роботу за строковим трудовим договором на вакантну посаду військовослужбовця, не на постійній основі, а до призначення військовослужбовця, внаслідок чого була правомірно звільнена з займаної посади відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України. Представник відповідача також зазначає, що посада радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла є військовою посадою, тимчасово заміщено ОСОБА_1 на основі строкового трудового договору, та не може бути збережена у відповідності до ст. 119 КЗпП України. Крім того ч. 2 ст. 38 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює вичерпний перелік громадян які користуються гарантіями передбаченими ст. 119 КЗпП України серед яких, відсутні підстави для застосування до позивача гарантій щодо забезпечення місця роботи та посади. Твердження ОСОБА_1 про те, що її звільнено з роботи у зв`язку з призовом на військову службу спростовується наданою заявою про звільнення, в якій позивач зазначає підставу звільнення як вступ на військову службу. Також в даній справі не може застосовуватись термін кризова ситуація, так як на даний момент жодна з норм чинного законодавства України не вказує на існування на території України кризової ситуації, що загрожує її національній безпеці. Вимога позивача про стягнення середнього заробітку є похідною від вимоги про поновлення на роботу у задоволенні якої представник відповідача вважає необхідно відмовити, оскільки відповідач діяв відповідно до положень закону. Вимоги про стягнення середнього заробітку та про стягнення моральної шкоди є безпідставними та не підтверджені доказами. Враховуючи вищевикладене представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні даного позову.
Суд, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що 01.03.2018 року ОСОБА_1 уклала з військовою частиною НОМЕР_1 строковий трудовий договір. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_1 було прийнято на роботу у військову частину НОМЕР_1 на посаду радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла на термін - до моменту комплектування вакантної посади військовослужбовцем (на 50 а.с.).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 48 від 01.03.2018 року ОСОБА_1 01.03.2018 року прийнято на посаду радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла до моменту комплектування вакантної посади за строковим трудовим договором (на 49 а.с.).
23.03.2018 року ОСОБА_1 написала заяву про звільнення її відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу 26.03.2018 року (на 52 а.с.).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 71 від 26.03.2018 року ОСОБА_1 26.03.2018 року було звільнено з посади радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з вступом на військову службу.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 , заробітна плата ОСОБА_1 яка працювала у військовій частині НОМЕР_1 з 01.03.2018 року по 26.03.2018 року склала 2747,25 грн (на 38 а.с.).
Також встановлено, що 28.03.2018 року між Міністерством оборони України в особі: начальника 179 об`єднаного навчально-тренувального центру військ зв`язку Збройних Сил України полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки (на 9-11 а.с.). Заробітнра плата ОСОБА_1 на службі за контрактом в квітні 2018 року склала 6585.10грн.
Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 № 350/163/1/627/пс від 25.05.2018 року посада радіотелеграфіста відділення приймальних радіопристроїв відділу приймальних радіопристроїв інформаційно-телекомунікаційного вузла є посадою військовослужбовця зі штатно-посадовою категорією «солдат». Прийом на дану посаду дозволяється тимчасовий прийом за строковим трудовим договором лише до моменту укомплектування посади військовослужбовцем, в такому разі працівник підлягає звільненню. (на 51 а.с.).
За умовами ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Положеннями п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів визначено, що згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт).
Положеннями ст. 23 КЗпП України встановлено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.
Відповідно до п. 9 вище вказаної Постанови оскільки згідно з ч. 2 ст. 23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.
В судом встановлено, що між сторонами було укладено строковий трудовий договір лише до моменту укомплектування посади військовослужбовцем.
Позивач підписуючи контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служба погодилась на зміну умов праці, та фактичного припинення своїх трудових обов`язків у військовій частині НОМЕР_1 , у зв`язку зі вступом на військову службу.
Разом з тим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призив або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
За положеннями ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.
Аналогічні гарантії містяться у ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 3 ст. 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Визначення «особливого періоду» міститься в абзаці 11 статті 1 Закону України «Про оборону України», у якому передбачено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період закінчення воєнних дій.
У відповідності до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року, особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після воєнних дій.
У свою чергу, мобілізація це комплекс заходів, здійснених з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абзац 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Отже, за змістом наведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє.
17.03.2014 року виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року.
Згідно пункту 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.
Закон України від 17.03.2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізаціє» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - з 18.03.2014 року.
Відповідно до п. 3 вказаного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Таким чином, з 18.03.2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» настав особливий період, тривалість якого пов`язується з тривалістю мобілізації, строк якої встановлено пунктом 3 Указу, тобто 45 діб.
Отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 року становила 45 діб: з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року.
Указом виконуючого обов`язки Президента України від 06.05.2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України № 1240 -VII від 06.05.2014 року, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України № 1240-VII від 06.05.2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07.05.2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України від 06.05.2014 року № 454/2014 становила 45 діб з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року.
Указом Президента України від 21.07.2014 року № 607/2014, який затверджено Законом України від 22.07.2014 року № 1595-VII, оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 22.07.2014 року № 1595-VII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24.07.2014 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 року № 6072014 становила 45 діб: з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року.
Указом Президента України від 14.01.2015 року № 15, який затверджено Законом України від 15.01.2015 року № 113-VIII, оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.
Закон України від 15.01.2015 року №113-VIII «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 20.01.2015 року, отже, тривалість особливого періоду відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15 становила 210 діб: з 20.01.2014 року по 22.08.2014 року.
Таким чином, особливий період в Україні діяв з 18 березня 2014 року по 2 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 21 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 7 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 22 серпня 2015 року.
Нормативно-правових актів з приводу виникнення в Україні кризової ситуації або оголошення про введення воєнного стану, на час укладення військового контракту не прийнято, остання мобілізація закінчилася в серпні 2015 року.
Крім того позивач не надала суду доказів при ї призив на службу в наслідок мобілізації.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ст. 76, 77, 78 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З огляду на вище наведене, суд приходить до висновку, що позивач добровільно уклала контракт на три роки, не була призвана на військову службу під час мобілізації, на особливий період або прийнятий на військову службу у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та оголошення воєнного стану, на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації. Звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, укладений між сторонами строковий трудовий договір не передбачав збереження місця роботи та середнього заробітку за працівником, який вступив на військову службу тому не підпадає під гарантії, визначені ч. 3 ст. 119 КЗпП України.
Таким чином, суд приходить до висновку про те, що процедуру звільнення позивача з роботи на підставі до п. 3 ст. 36 КЗпП України було проведено у відповідності до діючого законодавства та порушень його трудових прав судом не встановлено, а тому підстав для поновлення ОСОБА_1 на роботі не встановлено, в зв`язку із чим у задоволенні позову слід відмовити.
Оскільки у задоволенні позову про поновлення на роботі судом було відмовлено, то і у задоволенні похідних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід також відмовити.
Крім того, пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Оскільки вина військової частини НОМЕР_1 в незаконному звільненні ОСОБА_1 , не доведена, що свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 81, 89, 141, 244, 263, 273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду складено 14.06.2018 року.
Позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 .
Відповідач військова частина НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 .

Суддя: