ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/1207/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" травня 2018 р.Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретаря КЕДИК А.В.

сторін:

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів, суд

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів, свої вимоги мотивувавши тим, що ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач проживала з ОСОБА_6 на момент його смерті за адресою: АДРЕСА_1. Спадщину після ОСОБА_6, до складу якої входить квартира за адресою: АДРЕСА_1, прийняли сини померлого, якими є Позивач та ОСОБА_7 ( спадкоємці за заповітом ) та мати померлого, ОСОБА_8 ( спадкоємиця обов'язкової частки ). ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 22 квітня 2015 року, відділом реєстрації смерті у місті Києві. Після смерті ОСОБА_8 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тренчук Н. А. відкрито спадкову справу № 1 / 2015. Спадкоємцем за заповітом у цій спадковій справі є Позивач, який прийняв спадщину. Таким чином, спадкоємцями після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_7 - 7 / 12 частки ( за заповітом ОСОБА_6) та Позивач 5 / 12 частки ( 3 / 12 частки за заповітом ОСОБА_6 і 1 / 6 частки за заповітом ОСОБА_8 ). Відповідач продовжувала проживати у спірній квартирі після смерті ОСОБА_6 з дозволу спадкоємця ОСОБА_7 Відповідно до договору дарування від 15 квітня 2016 року, укладеного між ОСОБА_7 та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легким В. В. за реєстровим № 710, Відповідач набула право власності на - 12 часток квартири. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тренчук Н. О., про припинення права на частку у спільному майні, припинено право власності Позивача на 5 / 12 частин квартири та визнано право власності Відповідача на усю квартиру.

Проте, Відповідач, яка після смерті ОСОБА_6 та до набуття нею права власності на 7 / 12 частин квартири володіла частиною квартири Позивача без достатньої правової підстави, а тому позивач просить відшкодувати доходи, які вона одержала, у зв'язку із безоплатним володінням вказаним майном, або могла одержати від здачі цього майна в оренду.

Згодом в судовому засіданні 03 січня 2018 року представник позивача ОСОБА_2 подав заяву про зменшення позовних вимог, та просив суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 71 125 гривень 00 копійок, як відшкодування за володіння майном без достатньої правової підстави, з врахуванням строків позовної давності.

В судовому засідання позивач ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності від 21 вересня 2016 ( а. с. 32 ) ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності 08 червня 2016 року ( а. с. 31 ) ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача у цивільному провадженні, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав.

Відповідач ОСОБА_5 проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, разом з ОСОБА_6 і з дозволу ОСОБА_7 продовжувала проживати у ній після смерті ОСОБА_6 Відповідач отримала у власність 5 / 12 часток зазначеної квартири, які успадкував ОСОБА_4, в результаті прийняття Дарницьким районним судом міста Києва рішення від 20 грудня 2016 року, у справі № 753 / 11661 / 16 - ц.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року у справі № 753 / 11661 / 16 - ц встановлено, що ОСОБА_4 не заперечував проти того, що ОСОБА_5 продовжувала проживати у квартирі після смерті ОСОБА_6,

ОСОБА_5 була свідком у справі № 2602 / 2901 / 12, яка розглядалася Дарницьким районним судом міста Києва за первісним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи - ОСОБА_4, Головне управління юстиції у місті Києві, про визнання недійсними договорів, державного акта на право власності на земельну ділянку і включення майна до складу спадщини та за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про витребування незаконно утримуваних документів. В ході судового розгляду цієї справи ОСОБА_5 була допитана 03 квітня 2013 року у якості свідка у судовому засіданні, у якому був присутній ОСОБА_4, що підтверджується відповідним журналом судового засідання від 03 квітня 2013. На запитання представника ОСОБА_8 ОСОБА_5 повідомила, що проживає у квартирі з усного дозволу ОСОБА_7( а. с. 39, 40, 41, 42, 43, 44, 45, 46 ).

З огляду на викладене, позивачу було відомо про те, що відповідач продовжує проживати у квартирі ( не звільнила її після смерті цивільного чоловіка ) з дозволу ОСОБА_7

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 „ Совтрансавто - Холдинг " проти України ", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 „ Брумареску проти Румунії " встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов"язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Так як позивач не отримав свідоцтво про право на спадщину на свою частку у квартирі, він не міг укладати договори щодо цього майна, зокрема, здавати його в оренду. Тим спростовується твердження позивача у позовній заяві про те. що він міг отримувати доходи від здачі своєї частки квартири в оренду.

Стосовно доводів позивача про те, що відповідач без достатньої правової підстави володіла 5 / 12 частками позивача у квартирі, позивачем не наведено у позовній заяві і не додано до неї жодних доказів того, що відповідач володіла саме його часткою у квартирі і цим порушувала права позивача. Так, дійсно відповідач проживала у квартирі, але відповідачем не надано доказів того, що його частка у квартирі була виділена або між спадкоємцями існував якийсь договір про користування спільним майном тощо, з чого можна було б встановити, які саме приміщення ( які саме частки у яких приміщеннях ) квартири належали позивачу і якими незаконно володіла і користувалася відповідач.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів того, що він протягом всього того часу, за який він вимагає відшкодування, вживав хоч якісь заходи з управління своєю часткою квартири, виселення відповідача, стягнення з відповідача коштів за користування належною йому часткою квартири тощо.

В обгрунтування позову позивач посилається на ст. ст. 1212, 1214 ЦК України, якими регулюються питання набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно ), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Статтею 1214 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Позивач стверджує, що відповідач володіла і користувалася належними йому 5 / 12 частками квартири, які вона набула без достатньої правової підстави.

Згідно з ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе.

У зв 'язку з цим необхідно зазначити, що володіння - це фактична наявність речі ( майна ) у певної особи ( володільця ), поєднана з наміром вважати цю річ своєю. Таким чином, володіння включає в себе об'єктивний елемент ( фактичне володіння майном ) і суб'єктивний ( намір володіти ним для себе ).

Позивач не довів жодним чином, що відповідач вважала 5 / 12 часток квартири своїми, фактично володіла належними позивачу після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_8 5 / 12 частками квартири і мала намір володіти ними для себе.

Також позивач не довів, що відповідач володіла і мала намір володіти для себе окремо 3 / 12 частками квартири ОСОБА_4 та 1 / 6 частки квартири ОСОБА_8 за той період позовних вимог, поки спадкоємиця ОСОБА_8 була жива ( за період з 01 січня 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_2, коли ОСОБА_8 померла і ОСОБА_4 успадкував її частку ). Крім того, позивач не навів жодних доказів того, що він має право вимоги на відшкодування за ОСОБА_8 за період з 01 січня 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_2.

Крім того, позивач не навів доказів того, що відповідач тримала у себе майно, тобто заволоділа ним без достатніх правових підстав і відмовлялася повертати позивачу.

Стосовно посилання позивача на набуття відповідачем без достатніх правових підстав 5 / 12 часток квартири необхідно відмітити, що набуття майна означає збільшення його обсягу у однієї особи і відповідне зменшення його кількості у іншої. Як видно з позовної заяви і доданих до неї матеріалів, 5 / 12 часток квартири не вибували з власності позивача від того, що відповідач проживала у квартирі, і, відповідно, не набувалися відповідачем у період з 01 січня 2012 року до 01 квітня 2016 року ( період, за який розрахована сума стягнення ).

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6 - 88цс13, предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а ) набуття або збереження майна, б ) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна ( відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України ).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1 ) набуття або збереження майна однією особою набувачем ) за рахунок іншої ( потерпілого ); 2 ) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи ( потерпілого ): 3 ) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4 ) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без

достатньої правової підстави.

При цьому Верховний Суд України зазначив, що під відсутністю правової підстави

розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті право відношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав,

якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення

породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

У постанові від 02 березня 2016 року Верховний Суд України зазначив, що положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондикційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення

мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов:

1 ) набуття чи збереження майна однією особою ( набувачем ) за рахунок іншої ( потерпілого );

2 ) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої " абсолютної " безпідставності набуття ( збереження ) майна не лише в момент його набуття ( збереження ), а й станом на час розгляду спору.

У постанові від 23 березня 2016 року Верховний Суд України дійшов висновку, що згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно ), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави. Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

За результатами комплексного аналізу норм ЦК України та висновків Верховного

Суду України можна стверджувати, що позивач у цій справі повинен одночасно довести,

що:

- відповідач набула майно позивача ( заволоділа ним ) без достатніх правових підстав, з одночасним вибуттям цього майна у позивача;

- майно відповідача збільшилося за рахунок зменшення або відсутності збільшення на стороні позивача;

- відповідач збагатилася за рахунок позивача завдяки набуттю цього майна;

- наявна шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у позивача;

- відсутня правова підстава для зазначеної зміни майнового стану сторін.

Наявними у справі матеріалами не доведено наявності жодної з цих умов, оскільки:

- частка у квартирі не вибувала з власності позивача і, відповідно, вона не набувалася відповідачем;

- від того, що відповідач проживала у квартирі, її майно не збільшилося за рахунок позивача, оскільки лише від факту проживання вона не була власницею частки позивача у квартирі у період з 01 січня 2012 року до 01 квітня 2016 року;

- позивачем не доведено факту збагачення відповідача за рахунок позивача, оскільки позивач не довів, що проживання відповідача у квартирі є безоплатним отриманням товарів ( робіт, послуг ) взагалі в розумінні закону, а тим більше безоплатним отриманням товарів ( робіт, послуг ) саме від позивача як власника 5 / 12 частки квартири;

- позивач не довів, що фактом проживання відповідача у квартирі відповідачу була завдана шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у позивача, оскільки він сам ніколи не виявляв бажання користуватися своєю часткою квартири, а отримувати від своєї частки прибуток ( наприклад, від оренди ) він не міг, так як не оформив свідоцтво про право на спадщину і не отримував згоди на будь-які операції з квартирою від інших співвласників;

- позивач не довів, що внаслідок проживання відповідача у квартирі відбулася зміна майнового стану сторін;

- позивач не довів, що він має право на стягнення коштів з відповідача пропорційно частці ОСОБА_8 за період з 01 січня 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_2.

З огляду на викладене, ні в цілому, ні по кожній умові окремо позивач не довів існування обставин, які б підтверджували факт набуття ( володіння ) відповідачем без достатніх правових підстав 5 / 12 часток квартири і наявність у позивача права на відшкодування доходу за володіння майном без достатньої правової підстави.

Відповідач не набувала майно без достатньої правової підстави, не володіла часткою позивача у зазначеному ним періоді, а лише користувалася квартирою для проживання з дозволу іншого спадкоємця і співвласника - ОСОБА_7 При цьому позивачем не доведено, що відповідач користувалася саме його часткою у квартирі і що таке користування підлягає фінансовому відшкодуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 рок у). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 4 ст. 267, 316,319, 358, 1212, 1214, 1216 ч.1, ЦК України ст. ст. 3, 12, 13, 81, 89, 197 - 200, 206, 263-266, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів , відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 31 травня 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК