Пр.№2/155/46/18
Справа № 155/621/17
Рішення

Іменем України

(заочне)

7 червня 2018 року Горохівський районний суд

Волинської області

в складі:

головуючого Адамчук Г.М.,

з участю секретаря Ревуцької М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Горохові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в розмірі 17497,45 (сімнадцять тисяч чотириста девяносто сім) гривень 45 копійок та судові витрати в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору від 16.02.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відповідних відсотків. Станом на 29.12.2016 року заборгованість ОСОБА_1 складає всього 17497,45 гривень, з яких 4940,04 гривень тіло кредиту, 5616,89 нараховані проценти, 5631,12 гривень пеня, а також штрафи 500 гривень фіксована складова, 809,40 гривень процентна. Враховуючи, що відповідач взятих на себе зобовязань належним чином не виконувала, позивач просить стягнути з неї вказаний розмір заборгованості та судові витрати.

ОСОБА_1 звернулася з зустрічною позовною заявою до Комерційного банку «Приватбанк», в якій просить визнати нікчемним договір, укладений у вигляді заяви від 16.02.2007 року та прийняття умов та Правил надання банківських послуг ПАТ «КБ» Приватбанк». Мотивує свій позов тим, що у заяві від 16.02.2007 року визначено ліміт кредитування в розмірі 3150 гривень, жодних умов стосовно штрафів, пені чи іншого сторони не погоджували. Вона постійно здійснювала платежі для погашення кредиту, однак їй нарахували штрафи та пеню. Позивачу не була надана як споживачеві інформація про кредит, в тому числі інформації про переваги та недоліки пропонованої схеми кредитування. Посилаючись на положення ЗУ «Про захист прав споживачів», норми ЦК України, ОСОБА_1 просить зустрічний позов задовольнити.

В письмовій заяві до суду представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» просить справу розглядати у його відсутності, поданий позов задовольнити, в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася судовою повісткою про час та місце розгляду справи.

За погодженням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Суд вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно з стаття 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до укладеного договору від 16.02.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відповідних відсотків.

Станом на 29.12.2016 року заборгованість ОСОБА_1 складає всього 17497,45 гривень, з яких 4940,04 гривень тіло кредиту, 5616,89 нараховані проценти, 5631,12 гривень пеня, а також штрафи 500 гривень фіксована складова, 809,40 гривень процентна, про що підтверджується відповідним розрахунком.

Враховуючи вищевикладене, відповідач істотно порушила умови кредитного договору, ст. 526, 527, 530, 1048, 1050, 1054 ЦК України, в звязку з чим утворилась заборгованість, а тому позовні вимоги в частині стягнення основної суми боргу, процентів за користування кредитними коштами та штрафу є правомірними і їх слід задовольнити в цій частині.

Однак, суд не може погодитися з одночасним застосуванням позивачем цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобовязання у вигляді пені та штрафу, з наступних підстав.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачена відповідальність позичальника у вигляді сплати пені та штрафу у разі прострочення виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та шрафу (процентна складова) за порушення умов договору.

Беручи до уваги зазначене, позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме, стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 4940,04 гривень тіла кредиту, 5616,89 гривень нарахованих процентів за користування кредитом, 500 гривень штрафу, всього заборгованості за кредитним договором в розмірі 17497,45 (сімнадцять тисяч чотириста девяносто сім) гривень 45 копійок, та судові витрати в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» слід відмовити у звязку з їх безпідставністю.

Статтями 6, 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 2 ст. 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Так, за змістом ст. 1054 ЦК України та ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, допустимої, достовірної та своєчасної інформації щодо наданих послуг.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 було розяснено, що положення п.п. 22, 23 ч.1 ст. 11 Закону України № 1023-ХІ «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІ) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Вирішуючи справи про визнання кредитних договорів недійсними, суди мають враховувати вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановлені як ЦК (статті 1048 - 105 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та держав регулювання ринків фінансових послуг».

Зокрема, суди мають встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, мета, сума і строк кредит умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язані позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення і договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержані письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Разом з тим, кредитний договір, договір іпотеки та договори поруки укладені в письмовій формі, підписані повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. При їх укладанні сторони знали про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджували їх.

У разі незгоди з умовами кредитного договору ОСОБА_1 мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте таким правом остання не скористалась, що свідчить про її згоду з усіма умовами договору на час його укладання.

Доказів, які б свідчили про відсутність вільного волевиявлення учасників правочинів або невідповідності їх внутрішньої волі на укладення договорів суду не надано, а тому суд приходить до висновку про безпідставність зустрічних позовних вимог.

Також суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на те, що банк не надав їй всіх необхідних відомостей про кредит, в тому числі інформації про переваги та недоліки пропонованої схеми кредитування, оскільки вся необхідна інформація наявна у підписаному нею ж договорі.

За таких обставин суд в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання нікчемним договору, що обмежує права споживача, відмовляє.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 12, 13,76, 78, 79, 80, 133, 141, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 509, 510, 526, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд, -

вирішив:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11056,93 (одинадцять тисяч п'ятдесят шість) гривень 93 копійок та судові витрати в розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання нікчемним договору, що обмежує права споживача - відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий (підпис)

Згідно з оригіналом.

Голова Горохівського

районного суду ОСОБА_2