Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

справа № 761/12598/15-ц

провадження № 61-20212 св 18

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»;

представник позивача - Грищенко КатеринаВікторівна;

відповідач - ОСОБА_4;

третя особа - спільне українсько-німецьке підприємство «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю;

представник третьої особи - Криченко Раїса Миколаївна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року у складі судді Притули Н. Г. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Кирилюк Г. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Київська Русь» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь»(далі - ПАТ «Банк «Київська Русь») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, спільного українсько-німецького підприємства «Марком» у формі товариства з обмеженою відповідальністю (далі - СП «Марком»), товариства з обмеженою відповідальністю «Поляна Україна Груп», товариства з обмеженою відповідальністю «Людмила» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

У червні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Людмила» пред'явило зустрічний позов до ПАТ «Банк «Київська Русь», треті особи: СП «МАРКОМ», товариство з обмеженою відповідальністю «Поляна Україна Груп», ОСОБА_4, про припинення договору поруки.

У червні 2015 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, з урахуванням уточнень, до ПАТ «Банк «Київська Русь» про припинення договору поруки.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2015 року провадження в частині позовних вимог ПАТ «Банк «Київська Русь» до СП «МАРКОМ», товариства з обмеженою відповідальністю «Поляна Україна Груп», товариства з обмеженою відповідальністю «Людмила» про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Людмила» до ПАТ «Банк «Київська Русь», треті особи: СП «МАРКОМ», товариство з обмеженою відповідальністю «Поляна Україна Груп», ОСОБА_4, про припинення договору поруки закрито.

Під час розгляду справи СП «МАРКОМ» залучено третьою особою до участі у справі за позовом ПАТ «Банк «Київська Русь» до ОСОБА_4

Позовна заява ПАТ «Банк «Київська Русь» мотивована тим, що 9 липня 2010 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та СП «Марком» було укладено кредитний договір, за умовами якого з урахуванням додаткових угод банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у розмірі 8 млн. 950 тис. грн терміном до 26 грудня 2014 року зі сплатою 25,00 % річних та у випадку невиконання пункту 6.1.15 кредитного договору у розмірі 28,00 % річних. 15 липня 2010 року для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким з урахуванням змін та доповнень останній зобов'язався солідарно з позичальником відповідати у повному обсязі за виконання зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник, як і поручитель, свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 24 квітня 2015 року становила 11 443 814 грн 91 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 7 743 565 грн 04 коп., проценти за період з 1 березня 2015 року по 23 квітня 2015 року у розмірі 290 383 грн 69 коп., пеня за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 6 302 грн 70 коп.; пеня у розмірі 1 107 860 грн 18 коп.; 28 % річних за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 2 941 грн 26 коп., 28 % річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 713 378 грн 34 коп.; прострочена заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 579 383 грн 70 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Банк «Київська Русь» просило суд стягнути з ОСОБА_4, як з поручителя і солідарного боржника, на його користь зазначену суму кредитної заборгованості.

Зустрічний позов ОСОБА_4 мотивовано тим, що 9 липня 2010 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та СП «Марком» було укладено кредитний договір, за умовами якого з урахуванням додаткових угод банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом у розмірі 8 млн. 950 тис. грн терміном до 26 грудня 2014 року зі сплатою 25,00 % річних та у випадку невиконання пункту 6.1.15 кредитного договору у розмірі 28,00 % річних. 15 липня 2010 року для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ним та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договір поруки, за яким з урахуванням змін та доповнень він зобов'язався солідарно з позичальником відповідати у повному обсязі за виконання зобов'язань за кредитним договором.

Зазначав, що відбулись істотні зміни обставин: він не працює, інших джерел доходу не має, як і можливості сплачувати суми, передбачені кредитним договором. На вказані обставини він не розраховував при укладенні договору поруки і не міг передбачити їх настання. Вказував, що договір поруки підлягає припиненню у зв'язку з тим, що збільшився обсяг його відповідальності, накладення арешту на рахунки СП «Марком» призвело до неможливості виконання зобов'язань за кредитним договором. Також посилався на те, що в договорі поруки не встановлено строк його дії, а тому порука припинена, оскільки кредитор протягом шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов'язання через суд не пред'явив вимог до нього як до поручителя.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд припинити договір поруки, укладений між ним та ПАТ «Банк «Київська Русь».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 травня 2016 року позов ПАТ «Банк «Київська Русь» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Київська Русь» суму заборгованості за кредитним договором на відкриття відновлювальної кредитної лінії (в національній валюті) від 9 липня 2010 року станом на 24 квітня 2015 року у розмірі: заборгованість за кредитом у розмірі 7 743 565 грн 04 коп., нараховані проценти за період з 1 березня 2015 року по 23 квітня 2015 року у розмірі 290 383 грн 69 коп., пеня за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 6 302 грн. 70 коп., пеня за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 1 107 860 грн. 18 коп., інфляційні втрати у розмірі 1 579 383 грн 70 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач як поручитель і солідарний боржник порушив умови кредитного договору та договору поруки, належним чином не виконував своїх зобов'язань, на вимоги банку не реагував. Розмір заборгованості судом визначено згідно умов договору та з урахуванням вимог частини першої 1 статті 61 Конституції України та частини третьої статті 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Підстави припинення поруки відсутні, оскільки банк звернувся до суду у межах строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України. Крім того, у зв'язку із внесенням змін до кредитного договору вносились відповідні зміни і до договору поруки, тобто поручитель був ознайомлений з істотними умовами кредитного договору, з внесеними змінами, від яких може залежати обсяг відповідальності поручителя.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим банк у квітні 2015 року пред'явив позов до поручителя як до солідарного боржника. Підстави припинення поруки відсутні, оскільки сторонами договору поруки від 15 липня 2010 року, з наступними змінами та доповненнями від 26 грудня 2013 року, визначено порядок припинення договору, а саме: дія договору поруки припиняється з моменту погашення в повному обсязі боржником та/або поручителем зобов'язань за кредитним договором (п.п.4.2.1.); якщо кредитор протягом 36 місяців, починаючи з 26 грудня 2014 року не пред'явить позову до поручителя (п.п. 4.2.2.), а банк звернувся до суду з позовом у квітні 2015 року. Укладені та підписані сторонами умови додаткових угод до кредитного договору та договору поруки не свідчать про збільшення обсягу відповідальності поручителя.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ним було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи у зв'язку з тим, що він не підписував договір про внесення змін № 6 до договору поруки від 26 грудня 2013 року, проте суд безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання, пославшись на те, що в обґрунтування зустрічного позову він як на підставу для визнання поруки припиненою на ці обставини не посилався, визнавав факт укладення договору про внесення змін до договору поруки № 6. Тобто судом не було встановлено, чи підписував він договір про внесення змін № 6 до договору поруки від 26 грудня 2013 року, яким змінено розмір зобов'язань та строк виконання основного зобов'язання, а це вплинуло на те, що не застосовано частину першу статті 559 ЦК України про припинення поруки унаслідок збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 9 липня 2010 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та СП «Марком» було укладено кредитний договір, за умовами якого з урахуванням додаткових угод банк відкрив позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію з лімітом 8 млн. 950 тис. грн терміном до 26 грудня 2014 року зі сплатою 25,00 % річних та у випадку невиконання пункту 6.1.15 кредитного договору у розмірі 28,00 % річних.

15 липня 2010 року для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким з урахуванням змін та доповнень останній зобов'язався солідарно з позичальником відповідати у повному обсязі за виконання зобов'язань за кредитним договором.

Позичальник, як і поручитель, свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконували, на вимоги банку не реагували, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку станом на 24 квітня 2015 року становила 11 443 814 грн 91 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 7 743 565 грн 04 коп., проценти за період з 1 березня 2015 року по 23 квітня 2015 року у розмірі 290 383 грн 69 коп., пеня за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 6 302 грн 70 коп.; пеня у розмірі 1 107 860 грн 18 коп.; 28 % річних за несвоєчасне погашення процентів у розмірі 2 941 грн 26 коп., 28 % річних за несвоєчасне погашення кредиту у розмірі 713 378 грн 34 коп.; прострочена заборгованість за кредитом з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 579 383 грн 70 коп.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частиною першою статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Вирішуючи спір, встановивши, що позичальник порушив умови кредитного договору щодо своєчасного погашення кредиту, у зв`язку з чим банк пред'явив позов до поручителя про дострокове погашення кредиту, сплату заборгованості по процентам та пені,апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що договір про внесення змін до договору поруки № 6 від 26 грудня 2013 року він не підписував, отже, вважав, що банк збільшив обсяг його відповідальності без його згоди і просив призначити судово-почеркознавчу експертизу для підтвердження факту підписання ним зазначеного договору про внесення змін до договору поруки, але суд відмовив у призначенні такої експертизи.

Згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частинами першою, другою статті 133 ЦПК України 2004 року передбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом положень статей 143, 144 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Разом із тим суд апеляційної інстанції на вказані положення процесуального закону уваги не звернув і не перевірив доводів ОСОБА_4 про те, що він заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи з тих підстав, що він не підписував договір про внесення змін до договору поруки № 6 від 26 грудня 2013 року, у задоволенні якого судом було відмовлено.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_4 заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для перевірки укладення ним саме договору про внесення змін № 6 від 26 грудня 2013 року, а не договору поруки, як про це вказав суд першої інстанції в ухвалі від 11 травня 2016 року.

Таким чином упорушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд зазначені вище вимоги закону не врахував, у порушення наведених вимог процесуального закону на доводи відповідача уваги не звернув; не дав оцінки тому, що суд перешкодив ОСОБА_4 у доведенні своїх заперечень, ураховуючи, що саме відповідач спростовує факт укладення зазначеного договору про внесення змін до договору поруки з банком; не встановив фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення.

При цьому у разі доведення ОСОБА_4 того, що він не підписував договір про внесення змін від 26 грудня 2013 року № 6 до договору поруки, можуть наставати наслідки, передбачені частиною першою статті 559 ЦК України, згідно з якою порука припиняється у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним й обґрунтованим, тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України воно підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно з пунктами 2 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 16 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк