Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 487/6880/15-ц

провадження № 61-16088св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року у складі судді Агєєвої Л. І. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року у складі суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 28 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 32 400 доларів США зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 12,50 % річних на строк до 27 серпня 2038 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 28 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, за умовами якого останній передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набуває право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Посилаючись на те, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 33 898,97 доларів США, що еквівалентно 747 888 грн 50 коп., із яких тіло кредиту - 31 170,10 доларів США, що еквівалентно 687 683 грн 41 коп., проценти - 2 728,87 доларів США, що еквівалентно 60 205 грн 09 коп., позивач просив у рахунок погашення вказаного боргу звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності на нього ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року у задоволені позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань є позасудовим способом врегулювання такого питання, що випливає як з положень статей 37, 39 Закону України «Про іпотеку», так і з іпотечного договору, укладеного між сторонами.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов банку у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що визнання права за статтею 16 ЦК України є способом захисту особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тобто, у разі встановлення у договорі іпотеки такого звернення стягнення на предмет іпотеки, як визнання права власності на нього, іпотекодержатель на підставі статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Відповідно до положень пункту 10.3 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття у власність предмету іпотеки відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про іпотеку».

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначає, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, просить відхилити касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» та залишити оскаржувані судові рішення без змін.

03 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що 28 серпня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 32 400 доларів США зі сплатою 12,50 % річних на строк до 27 серпня 2038 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 28 серпня 2008 року ОСОБА_4 передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, а ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях та набуває право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

За змістом пункту 12.3.1. іпотечного договору задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги в цій частині.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 викладено висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 про те, що суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем, колегія суддів дійшла висновку щодо необґрунтованості доводів касаційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду у справі без змін за статтею 401 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А.О.Лесько

С.Ю. Мартєв