Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 302/1315/14-ц

провадження № 61-13475св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство Міжгірської селищної ради «Міжгірське виробниче управління житлово-комунального господарства»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області, у складі судді Гайдур А. Ю., від 27 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Власова С. О., Фазикош Г. В., Басаги Т. Ю., від 28 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2014 року комунальне підприємство Міжгірської селищної ради «Міжгірське виробниче управління житлово-комунального господарства» (далі - КП «Міжгірське ВУЖКГ») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору укладеним на підставі нормативного акта обов'язкової дії та стягнення заборгованості за комунальні послуги.

Позивач мотивував свої вимоги тим, що будинок АДРЕСА_1 відповідно до акта прийому-передачі був переданий в управління та обслуговування підприємству. ОСОБА_3 є власником квартири № 3 у цьому будинку. У січні 2004 року підприємство уклало договір з відповідачем на постачання води та водовідведення. У січні 2005 року запропонувало відповідачу укласти договір про надання послуг з утримання будинку і споруд та прибудинкової території, однак останній відмовився.

Із урахуванням заяви про уточнення ціни позову, посилаючись на те, що відповідачем через неналежне виконання своїх зобов'язань допущено заборгованість по оплаті за надані йому послуги, яка станом на жовтень 2014 року складає 1 942,18 грн, КП «Міжгірське ВУЖКГ» просило визнати договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на основі типового договору укладеним з 01 січня 2005 року та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території, комунальні послуги з водопостачання та водовідведенняза період з 01 січня 2005 року по жовтень 2014 року.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року позов КП «Міжгірське ВУЖКГ» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь КП «Міжгірське ВУЖКГ» заборгованість за надані житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з квітня 2010 року по жовтень 2014 року, комунальні послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01 січня 2005 року по 01 жовтень 2014 року у розмірі 1 942,18 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У задоволенні позовних вимог в частині визнання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій на основі типового договору укладеним з 01 січня 2005 року - відмовлено, з підстав пропуску строку позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною спору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем надавалися послуги житлово-комунальні послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за період з квітня 2010 року до жовтень 2014 року, комунальні послуги з водопостачання та водовідведення у період з 01 січня 2005 року до 01 жовтень 2014 року, які були оплачені відповідачем не в повному обсязі, а тому борг підлягає стягненню. Стягуючи заборгованість з відповідача за надані комунальні послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01 січня 2005 року по жовтень 2014 року, судом відхилено клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки відповідач за всі ці роки частково оплачував комунальні послуги відповідно до затверджених тарифів, а тому перебіг позовної давності переривався. Зверненням позивача у травні 2011 року до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за комунальні послуги, яка виникла на той час станом на 01 березня 2011 року в розмірі 1 264,67 грн, також є підставою для переривання строку позовної давності, оскільки судовий наказ про стягнення вказаної суми був виданий 02 червня 2011 року та в подальшому скасований ухвалою Міжгірського районного суду від 08 липня 2011 року за заявою ОСОБА_3 (у порядку статті 105-1 ЦПК України, у редакції від 2004 року).

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права, належно оцінено наявні у справі докази, які підтверджують порушене право позивача відповідачем у зв'язку із неналежною оплатою комунальних послуг. Відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови у позові.

11 березня 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували належне надання останнім комунальних послуг, а саме: утримання будинку, обслуговування будинку, утримання прибудинкової території. Мешканцями багатоквартирного будинку за власні кошти проведено його капітальний ремонт. Відповідачем надано фотокопії платіжних документів, які підтверджують сплату комунальних послуг з жовтня 2011 року по вересень 2014 року, які безпідставно не взято до уваги апеляційним судом.

25 квітня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2017 року справу за позовом КП «Міжгірське ВУЖКГ» до ОСОБА_3 про визнання договору укладеним на підставі нормативного акта обов'язкової дії та стягнення заборгованості за комунальні послуги призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

Будинок, в якому знаходиться квартира останнього, обслуговує позивач, він надає мешканцям будинку АДРЕСА_1 комунальні послуги.

У січні 2005 року КП «Міжгірське ВУЖКГ» запропонувало відповідачу укласти договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, однак відповідач від укладення договору відмовився.

Наявність боргу по оплаті комунальних послуг (водовідведення, водопостачання, утримання будинку) у власника квартири АДРЕСА_1 підтверджується поданими позивачем письмовими доказами на підтвердження розрахунків за надані житлово-комунальні послуги. Станом на вересень 2014 року сума заборгованості ОСОБА_3 перед КП «Міжгірське ВУЖКГ» розрахована у сумі 1 942,18 грн (а.с. 113-122). Розрахунок суми заборгованості відповідачем не спростовано.

Згідно наданих розрахунків, відповідач періодично, починаючи з 2005 року, частково сплачував кошти за надані позивачем послуги.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення зі споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотриманням умов його виконання згідно з типовим договором.

Необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення на основі типового договору визначено як обов'язок, а не право споживача. Разом із тим відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для звільнення від сплати вартості фактично отриманих споживачем житлово-комунальних послуг.

У відповідності до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить.

Згідно статей 14, 20, 31 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний проводити оплату таких послуг відповідно до затверджених органом місцевого самоврядування тарифів.

Споживач має право на зменшення розміру плати за надані послуги у разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством, та на несплату за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а також на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України(частина четверта статті 16, стаття 18, підпункти 4, 6, 8 частини першої статті 20 цього Закону).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачу переданий в управління і обслуговування будинок АДРЕСА_1, в якому знаходиться квартира, яка належить відповідачу на праві власності, останній зобов'язаний сплачувати згідно затверджених органами місцевого самоврядування тарифів кошти на утримання будинку і прибудинкової території. Відповідачем не в повному обсязі було оплачено послуги, які надавалися позивачем, що підтверджується наданими позивачем взаєморозрахунками, правильність яких відповідачем не спростована.

Та обставина, що між сторонами спору не укладено договір про надання комунальних послуг, враховуючи те, що комунальним підприємством було запропоновано укласти такий договір, а також те, що такі послуги фактично надавались, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог із урахуванням змісту вказаних норм матеріального права.

ОСОБА_4 не надано належних доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивачем було надано послуги з утримання будинку та прибудинкової території не в повному обсязі або неналежної якості.

Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційним судом надана належна оцінка копіям квитанцій, на які посилається відповідач, як на доказ сплати комунальних послуг, а тому доводи касаційної скарги у цій частині фактично зводяться до переоцінки доказів.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки суди правильно застосували до даних правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд врахував висновки Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яких дійшов суд касаційної інстанції в ухвалі від 29 липня 2015 року.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 27 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк