АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 643/13555/15-ц (категорія: інші)

Провадження № 22ц/790/2247/18

14 червня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлака І.В.

- Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2018 року

у цивільній справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області Чорного А.В., заінтересована особа: ОСОБА_1, -

ВСТАНОВИВ:

26.12.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою в якій просив скасувати постанову державного виконавця Московського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області Чорного А.В. від 28.11.2017 року про закриття виконавчого провадження

В обґрунтування скарги ОСОБА_3 посилався на те, що постанова державного виконавця про закриття виконавчого провадження про стягнення за рішенням суду з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсації за 1/2 частину спільного сумісного майна у розмірі 11978,27грн. є незаконною, що підстави для закриття виконавчого провадження відсутні, оскільки судове рішення боржником не було виконане.

Про безпідставне прийняття державним виконавцем 28.11.2017 року постанови про закриття виконавчого провадження довідався випадково 19.12.2017 року в судовому засіданні під час розгляду іншої справи.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2018 року у задоволені заяви ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу скасувати, вважаючи її необґрунтованою та такою, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також при невідповідності висновків суду обставинам справи, та постановити нову, якою задовольнити його скаргу на постанову державного виконавця у повному обсязі.

Обґрунтовуючи скаргу ОСОБА_3 вказує, що суд першої інстанції формально віднісся до доводів скарги, не вивчив матеріали справи, оскільки станом на 28 11.2017 року державний виконавець не мав передбачених законом підстав для прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження, так як рішення суду не було виконане. Лише 05.12.2017 року державним виконавцем надано розпорядження № 51828870 про перерахування грошових коштів у розмірі 11 978 грн. 27 коп. на надані стягувачем реквізити в банківській установі, що відповідає зазначеним у виконавчому листі № 643/13555/15-ц від 22.07.2016 року, однак і після цього рішення суду у повному обсязі не було виконане.

Вказує, що згідно довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок стягувача не було перераховано суму боргу за вищевказаним виконавчим листом у розмірі 11 978 грн. 27 коп.

Таким чином, суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку про законність та обґрунтованість дій державного виконавця щодо прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження.

Вважає, що суд першої інстанції діяв упереджено при розгляді справи, безпідставно надав перевагу доводам представника виконавчої служби.

Учасники процесу, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, просили розглядати справу за їх відсутністю. При цьому ОСОБА_3 в заяві зазначив, що апеляційну скаргу підтримує і просить задовольнити, а боржник просила відмовити у задоволенні скарги.

Старший державний виконавець Чорний А.В. у поданому апеляційному суду письмовому відзиві просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, вказуючи, що він діяв у відповідності із законом, приймаючи постанову 28.11.2017 року про закінчення виконавчого провадження, оскільки за розпорядженням №51828870 від 05.12.2017 року на вказані стягувачем ОСОБА_3 реквізити відкритого на його ім'я рахунку в установі ПАТ «КБ «ПриватБанк» виконавчою службою було перераховано 11978,27 грн., тобто саме ту суму, яка вказана у виконавчому документі згідно рішення суду.

Та обставина, що при цьому з вказаної суми банк залишив собі % комісії послуг банківської операції не є порушенням прав стягувача ОСОБА_3, оскільки йому було роз'яснено положення частини 2 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачена можливість перерахування виконавцем на зазначений стягувачем рахунок у банку або іншій фінансовій установі чи надсилання на адресу стягувача поштовим переказом, а так як ОСОБА_3 надав письмову заяву, в якій зазначив реквізити відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанку» на його ім'я рахунку, саме на підставі такої заяви на рахунок ОСОБА_3 з депозитного рахунку ВДВС було перераховано 11978,27 грн.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи учасників судового процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Судом встановлено, а учасниками судового процесу не заперечується, що на виконанні у Московському ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області перебувало виконавче провадження № 51828870 з примусового виконання виконавчого листа № 643/13555/15-ц від 22.07.2016 року, виданого Московським районним судом м. Харкова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсації за 1/2 частину спільного сумісного майна у розмірі 11978,27грн.

28 листопада 2017 року старшим державним виконавцем Московського ВДВС міста Харкова Черним А.В. прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження № 51828870 з примусового виконання виконавчого листа № 643/13555/15-ц, виданого 22.07.2016 року Московським районним судом м.Харкова про стягнення з ОСОБА_1. на користь ОСОБА_3 компенсації за ? частину спільного сумісного майна у розмірі 11978,27 грн.

Рішення про закінчення виконаного провадження у вказаній постанові державний виконавець обґрунтовував посиланням на те, що заборгованість за виконавчим документом, постановами про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження сплачено в повному обсязі.

Заперечуючи проти скарги ОСОБА_3, державний виконавець посилався на положення ч.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», на письмову заяву ОСОБА_3, в якій він повідомив державному виконавцю реквізити своєї картки ПАТ КБ «Приватбанк» для перерахування визначеної рішенням суду заборгованості в розмірі 11978,27 грн., а також на затверджене начальником Московського ВДВС Дилбарян А.А. розпорядження №51826670 про перерахування з депозитного рахунку на повідомлений стягувачем ОСОБА_3. розрахунковий рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк» 11978,27 грн. та на платіжне доручення від 07.12.2017 року №2643 про здійснення платежу ОСОБА_3 в розмірі 11978,27 грн. у якості погашення боргу з ОСОБА_1. за рішенням суду.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Однак з таким висновком колегія суддів погодитися не може у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Обґрунтовуючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3, суд посилався на доводи державного виконавця про повне та належне виконання рішення суду і наявність передбачених законом підстав для прийняття ним 28.11.2017 року постанови про закінчення виконавчого провадження з посиланням на положення ч.2 ст.47 ЗУ «Про виконавче провадження» та заяву ОСОБА_3 про надання згоди на перерахунок заборгованості на відкритий на його ім'я рахунок в установі ПАТ Приватбанк».

Дійсно, з наданих державним виконавцем копій виконавчого провадження вбачається, що в провадженні Московського ВДВС м.Харкова з 03.08.2016 року перебувало виконавче провадження ВП № 51828870 відкрите за заявою стягувача ОСОБА_3 щодо виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 на його користь 11978 грн.27 коп.

Приймаючи 28.11.2017 року постанову про закінчення виконавчого провадження, старший державний виконавець Московського ВДВС в м.Харкові Чорний А.В. обґрунтовував таке рішення посиланням на п.9 частини першої статті 39, статтю 40 Закону України «Про виконавче провадження» і вказував, що заборгованість за виконавчим документом, постановами про стягнення виконавчого збору та витрат на виконавче провадження сплачено в повному обсязі, а заперечуючи проти скарги ОСОБА_3, посилався на його заяву від 05.12.2018 року в якій він повідомив реквізити відкритого на його ім'я рахунку в установі ПАТ «ПриватБанк».

Разом з тим, пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилався державний виконавець і суд, передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно виконавчого документу, а наслідки у виді скасування арешту майна боржника та скасування інших заходів забезпечення виконання рішення, передбачені статтею 40 цього ж закону можуть мати місце лише після закінчення виконавчого провадження у передбаченому законом порядку.

Поза увагою суду залишилася та обставина, що ОСОБА_3 не давав згоди на перерахування суми заборгованості за його рахунок, як це безпідставно стверджує державний виконавець, посилаючись на частину 2 статті 47 ЗУ «Про виконавче провадження», а навпаки, у заяві від 05.12.2017 року просив перерахувати йому всю суму заборгованості - 11978 грн. 27 коп. у відповідності до рішення суду, а 0,5 % комісії послуг банку за перерахунок вказаної суми просив віднести за рахунок боржника.

Таку заяву не можна вважати згодою стягувача на виплату присуджених йому коштів у такий спосіб.

Поряд з цим суб'єкт оскарження не надав суду належних та допустимих доказів щодо розподілу отриманих на депозит від боржника грошових коштів у розмірі 13376 грн. та існування перешкод, які б унеможливлювали виконати у повному обсязі та з урахуванням заяви стягувача рішення суду, яке, згідно ст.14 ЦПК України в редакції цього Кодексу на час виникнення спірних правовідносин, є обов'язковим для всіх органів державної влади, інших юридичних, посадових, службових осіб та громадян.

Разом з тим, саме на суб'єкта оскарження законом (ст.19 Конституції, ст.ст12, 43, 81 ЦПК України) покладено обов'язок спростовувати доводи скарги та доводити, що він діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Крім того, поза увагою суду залишилася та обставина, що навіть та сума заборгованості, яку державний виконавець вважав повним погашенням заборгованості, та яка становить 11918 грн. 38 коп. замість 11978 грн. 27 коп. вказаних в рішенні суду, надійшла на рахунок ОСОБА_3 08 грудня 2017 року.

Отже у державного виконавця і суду не було підстав вважати, що станом на 28 листопада 2017 року, тобто на дату прийняття оскарженої ОСОБА_3 постанови про закінчення виконавчого провадження, було фактично виконане у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, як це передбачено п.9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження».

Частиною 2 ст.451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки викладені в ухвалі суду від 15.02.2018 року висновки не відповідають обставинам справи, судом при вирішенні скарги допущено порушенням норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, апеляційний суд у відповідності до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1,3, 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України скасовує вказане судове рішення з ухваленням нового про задоволення скарги.

При цьому викладена у скарзі ОСОБА_3 вимога може бути задоволена лише частково, тобто у передбачений ст.451 ЦПК України спосіб, згідно якої законодавець на надав суду повноважень скасовувати незаконно прийняті державним виконавцем постанови, а передбачив визнання неправомірним рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця та покладення на нього обов'язку усунути порушення.

Керуючись ст. ст.374, 376, 381-384, 389ЦПК України (в редакції закону №2147- V 111 від 03.10.2017 р.), апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2018 року скасувати і постановити нову.

Визнати неправомірним прийняття 28 листопада 2017 року старшим державним виконавцем Московського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Харківській області Чорним Артемом Володимировичем постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №51828876.

Стягнути з Московського відділу державної виконавчої служби м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття на користь держави судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп. у якості відшкодування судових витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 19 червня 2018 року.

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В.Бурлака

О.М. Хорошевський