Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 428/1697/16-ц

провадження № 61-18386св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке об'єднання Азот»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 січня 2017 року у складі судді Бароніна Д. Б. та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Стахової Н. В., Орлова І. В., Кострицького В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (далі - ПрАТ «СО «Азот»), у якому просив поновити його на посаді слюсаря з обслуговування контрольно - вимірювальних приладів та автоматики 5 розряду цеху нейтралізації та очистки промислових стічних вод (далі - НОПС) ПрАТ «СО «Азот», виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 112 грн 96 коп., стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 40 229 грн 20 коп., середню заробітну плату за час затримки розрахунку у розмірі 40 229 грн 20 коп., відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. та допустити рішення до негайного виконання.

Позовна заява мотивована тим, що з 22 листопада 2002 року він працював на підприємстві слюсарем з обслуговування контрольно - вимірювальних приладів та автоматики 5 розряду цеху «НОПС» ПрАТ «Азот».

Наказом ПрАТ «Азот» від 14 січня 2016 року його звільнено з посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки він надав згоду на переведення на іншу посаду, але відповідачем ці вимоги були залишені без задоволення. Відповідач не ознайомив його з переліком вакансій за січень 2016 року.

Також зазначає, що звільнення відбулося без згоди профспілкового комітету, тому просив задовольнити позов.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 27 квітня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СО «Азот» компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 112 грн 96 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 356 грн 87 коп.

У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення виплати компенсації за невикористану відпустку в розмірі 112 грн 96 коп., та в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 356 грн 87 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що у відповідача відбулося скорочення чисельності та штату працівників. ПрАТ «СО «Азот» додержано вимоги законодавства, що регулюють вивільнення працівника, позивача попереджено за два місяці про наступне вивільнення. Крім того, відповідач не мав можливості перевести ОСОБА_4 на іншу роботу з урахуванням відсутності у останнього відповідної освіти, кваліфікації та стажу роботи. Рішення профспілкового комітету не містить власного правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було встановлено причин скорочення чисельності та штату працівників. 10 листопада 2015 року він надав згоду на переведення на іншу роботу на посаду майстра дільниці з монтажу та обслуговування автоматичних систем пожежогасіння цеху «КВПіА» ПрАТ «СО «Азот», або на посаду електромонтера охоронно-пожежної сигналізації 6 розряду дільниці з монтажу та обслуговування автоматичних систем пожежогасіння цеху ПрАТ «СО «Азот», про що подав відповідну заяву, яка залишена без задоволення.

Відмова виборного органу первинної профспілкової організації працівників ПрАТ «СО «Азот» у наданні згоди на його звільнення є обґрунтованою, що встановлено рішенням апеляційного суду Луганської області від 03 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року, у справі за позовом ОСОБА_5 до ПрАТ «СО «Азот» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, у рішенні зазначено, що питання надання згоди на звільнення ОСОБА_5 розглянуто відповідно до вимог статті 43 КЗпП України, рішення профспілкової організації про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору є обґрунтованим.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 428/1697/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 з 22 листопада 2002 року працював слюсарем з обслуговування контрольно - вимірювальних приладів та автоматики 5 розряду цеху «НОПС» ПрАТ «Азот».

24 вересня 2015 року ПрАТ «СО «Азот» вирішено скоротити з 15 січня 2016 року штатну чисельність працівників на 41 одиницю, з 6 426 до 6 384 штатних одиниць; доручено Голові правління ПрАТ «СО «Азот» ОСОБА_6 здійснити всі необхідні дії щодо скорочення штатної чисельності працівників, введення нової організаційної структури ПрАТ «СО «Азот» та строку її введення з дотриманням вимог чинного законодавства та колективного договору.

Про наступне вивільнення ОСОБА_4 попереджений підприємством 06 листопада 2015 року.

Також 06 і 30 листопада 2015 року відповідач ознайомив ОСОБА_4 із списком вільних робочих місць.

Первинною профспілковою організацією Незалежної профспілки гірників України робітників ПрАТ «СО «Азот» 29 грудня 2015 року відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 з роботи.

Наказом Голови Правління ПрАТ «СО «Азот» від 14 січня 2016 року ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі пункту першого статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників.

Одним із передбачених у статті 40 КЗпП України випадків розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності, є - зміна в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої зазначеної статті).

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, зокрема: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Суди встановили, що у ПрАТ «СО «Азот» мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності штату працівників, а тому правильним є висновок судів про наявність правових підстав для звільнення позивача з роботи з підстав пункту першого статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-703цс15.

Суди встановили, що рішення Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України робітників ПрАТ «СО «Азот» не містить власного правового обґрунтування такої відмови, тому правильним є висновок про наявність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 без відповідної згоди профспілки.

Рішення апеляційного суду Луганської області від 03 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ПрАТ «СО «Азот» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку не є преюдиційним у цій справі, оскільки у справах встановлені різні фактичні обставини.

Колегія суддів відхиляє агрументи касаційної скарги про те, що 10 листопада 2015 року ОСОБА_4 надав згоду на переведення на іншу роботу на посаду майстра дільниці з монтажу та обслуговування автоматичних систем пожежогасіння цеху «КВПіА» ПрАТ «СО «Азот», або на посаду електромонтера охоронно-пожежної сигналізації 6 розряду дільниці з монтажу та обслуговування автоматичних систем пожежогасіння цеху ПрАТ «СО «Азот», але відповідач не здійснив переведення його на цю посаду.

ОСОБА_4 не надав доказів відповідної кваліфікації та наявності стажу роботи за такими посадами.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 квітня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 13 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат