АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/2517/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі

головуючог ОСОБА_1,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач: ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

при розгляді справи за апеляційною скаргою керівника Чернівецької місцевої прокуратури на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 серпня 2017 року, ухваленого під головуванням судді Войтуна О.Б., відомості щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення відсутні, -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів, а в подальшому змінив позовні вимоги та просив визнати дійсним договір купівлі-продажу від 11.11.2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу укладений 11 листопада 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, за яким право власності на СТО літ. «А-І», загальною площею 352,30 кв.м., що розташоване за адресою пров. О.Кобилянської, 2Л в м.Сторожинець Чернівецької області, СТО для вантажного транспорту літ. «А-ІІ», загальною площею 1326,30 кв.м., що розташоване за адресою пров. О.Кобилянської, 2М в м.Сторожинець Чернівецької області, ангар літ. «А-І», загальною площею 445,40 кв.м., складська будівля літ. «Б-І», загальною площею 353,90 кв.м., підстанція №1, що розташовані за адресою пров. О.Кобилянської, 2Н в м.Сторожинець Чернівецької області, адмінбудівля «А-ІІ», загальною площею 516,30 кв.м., що розташоване за адресою пров. О.Кобилянської, 2О в м.Сторожинець Чернівецької області, будівля ПММ літ. «А-І», загальною площею 214,80 кв.м., операторська літ. «Б-І», загальною площею 25,50 кв.м., що розташована за адресою пров. О.Кобилянської, 2П в м.Сторожинець Чернівецької області, переходить до ОСОБА_2

Провадження №22-ц/794/565/18 Категорія 5

Не погоджуючись із вказаним рішенням керівник Чернівецької місцевої прокуратури подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належного зясування та дослідження обставин, які мають значення для прийняття законного рішення, без витребовування у сторін відповідних доказів на підтвердження викладених ними обставин.

Вказує, що продавцем в договорі купівлі-продажу нерухомого майна може виступати особа, яка набула право власності на майно у встановленому законодавством порядку, що підтверджується даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповідними правовстановлюючими документами. Натомість, предметом вказаного договору можуть бути обєкти, які набули юридичних ознак нерухомого майна, не є самочинно збудованими, є прийнятими до експлуатації та дані щодо яких внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначає, що згідно інформації відділу у Сторожинецькому районі ГУ Держгеокадастру в Чернівецькій області, Чернівецької ОДАЮ, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, земельні ділянки для будівництва та обслуговування спірних обєктів ОСОБА_3 або будь-якій іншій особі не надавалися, а державний акт на право постійного користування землею серії І-ЧВ від 11.07.1995 р., який наявний в матеріалах справи, засвідчує передачу в постійне користування земельної ділянки площею 6,66 га для виробничих потреб Сторожинецькому РТП, яке ні стороною договору купівлі-продажу, ні учасником справи не виступало.

Також, прокурор звертає увагу апеляційного суду на те, що згідно даних Управління ДАБІ в Чернівецькій області в Єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, відсутня інформація щодо видачі будь-яких дозвільних документів або документів, поданих у порядку декларативного принципу щодо вищевказаних обєктів.

Посилається на те, що ОСОБА_3 в передбаченому законодавством порядку не отримував будь-які дозвільні документи на будівництво даних обєктів або їх реконструкцію, не подавав декларацію про готовність їх до експлуатації, не здійснював первинну реєстрацію права власності на них та не отримував для даних цілей земельну ділянку у власність або користування, що є обовязковим з огляду на положення ст.377 ЦК України про перехід до покупця нерухомості права власності або користування на земельну ділянку, на якій розміщена вказана нерухомість.

Вважає, що звернення до суду з позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, які, очевидно, є близькими родичами, не було способом захисту порушеного, оспореного або не визнаного права, а послужило способом ухилення від встановленої державою в особі відповідних правотворчих органів процедури набуття та переходу прав на нерухоме майно та сплати у звязку із цим податків, зборів та інших обовязкових платежів до бюджету.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України (в редакції 2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст.213, 215 ЦПК України (в редакції 2004 року) рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.214 ЦПК України (в редакції 2004 року) суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам цивільного процесуального закону не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визнаючи дійсним договір купівлі-продажу від 11.11.2016 року, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, які підтверджується письмовими доказами та відбулося повне виконання договору, але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним в порядку ч.2 ст.220 ЦК України.

Вірно відкриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, суд першої інстанції не звернув уваги, що після зміни позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, на які поширюється правила виключної підсудності, передбачені ч.1 ст.114 ЦПК України (в редакції 2004 року), за якими позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини, а оскільки спірне нерухоме майно знаходиться в Сторожинецькому районі Чернівецької області, то спір підсудний Сторожинецькому районному суду Чернівецької області, отже наступають наслідки, передбачені ст.115 ЦПК України (в редакції 2004 року), за якими суддя вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, повертає заяву позивачеві для подання до належного суду, про що постановляє ухвалу. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

Згідно п.9 Розділ XII прикінцевих положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В силу ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно п.1 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Вирішуючи позов по суті вимог апеляційний суд виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 11.11.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, з визначеною ціною 170 000 грн., предметом якого є: СТО літ. «А-І», загальною площею 352,30 кв.м., що розташоване за адресою пров. О.Кобилянської, 2Л в м.Сторожинець Чернівецької області, СТО для вантажного транспорту літ. «А-ІІ», загальною площею 1326,30 кв.м., що розташоване за адресою пров. О.Кобилянської, 2М в м.Сторожинець Чернівецької області, ангар літ. «А-І», загальною площею 445,40 кв.м., складська будівля літ. «Б-І», загальною площею 353,90 кв.м., підстанція №1, що розташовані за адресою пров. О.Кобилянської, 2Н в м.Сторожинець Чернівецької області, адмінбудівля «А-ІІ», загальною площею 516,30 кв.м., що розташоване за адресою пров. О.Кобилянської, 2О в м.Сторожинець Чернівецької області, будівля ПММ літ. «А-І», загальною площею 214,80 кв.м., операторська літ. «Б-І», загальною площею 25,50 кв.м., що розташована за адресою пров. О.Кобилянської, 2П в м.Сторожинець Чернівецької області.

Договір купівлі-продажу оформлено у письмовому вигляді, проте цей договір нотаріально не посвідчений, оскільки, згідно доводів позивача, відповідач ухиляється від його нотаріального посвідчення через брак часу (а.с.55).

Відповідно до ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Зазначена норма закону застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладення (обовязкове нотаріальне посвідчення) не відповідала встановленим законом вимогам.

Таким чином, на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, суд може визнати дійсним лише такий правочин, який сторонами було укладено.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що спірний договір купівлі-продажу від 11.11.2016 року за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу нерухомого майна, а тому відповідно до положень ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Тобто, при укладенні договорів купівлі-продажу нерухомого майна обовязкова наявність двох елементів, а саме: нотаріального посвідчення та державної реєстрації відповідного договору.

Матеріали справи не містять жодних даних про ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину, і судом першої інстанції не встановлено у чому полягає ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обовязковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст.220 ЦК України.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Так, згідно п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу обєкту нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Крім того, згідно вимог ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Так, відповідно до ч.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент укладення договору купівлі-продажу) будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону.

Однак, матеріали справи не містять інформації щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3, а також не містять жодних доказів, що підтверджують правомірність будівництва спірних обєктів та виділення земельної ділянки для вказаних цілей.

Дані обєкти є самочинним будівництвом, оскільки земельна ділянка, на якій знаходяться ці нежитлові будівлі, ані позивачу, ані відповідачу не належать, вона знаходиться на праві постійного користування у Сторожинецького РТП на підставі державного акту на право постійного користування землею І-ЧВ №000244 (а.с.22-24).

Технічні паспорти на нежитлові будівлі за адресою пров. О.Кобилянської №2Л, №2М, №2Н, №2О, №2П, що наявні в матеріалах справи, не підписані та належним чином не завірені, а у відповідності до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості про право власності на спірні обєкти відсутні (а.с.25-49).

Крім того, згідно довідки, наданої відділом Держгеокадастру у Сторожинецькому районі №19/410-18-0.250 від 07.02.2018 року, станом на 01.01.2013 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не зареєстровано правовстановлюючих документів та земельні ділянки на території Сторожинецького району (а.с.105).

Згідно листа Сторожинецької міської ради №268 від 09.02.2018 року та довідки 459 від 01.03.2018 року вбачається, що Сторожинецкьою міською радою дозвіл на будівництво, реконструкцію спірних обєктів нерухомого майна у м.Сторожинець по пров. О.Кобилянької, № №2Л, №2М, №2Н, №2О, №2П не надавався, поштові адреси не присвоювалися, інформацією про прийняття вищевказаних обєктів в експлуатацію міська рада не володіє, договори про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Сторожинець щодо спірних обєктів нерухомого майна не укладалися, на земельну ділянку під вищезазначеними обєктами 11.07.1995 року було видано Державний акт на право постійного користування землею серії І-ЧВ № 244 Сторожинецькому РТП, спірні обєкти знаходяться за межами генерального плану м.Сторожинець, а земельна ділянка під будівлями по пров. О.Кобилянької, №2Л, №2М, №2Н, №2О, №2П належить до земель державної власності (а.с.106-107).

Листом №0133-23/1258 від 22.03.2018 року Чернівецька ОДА повідомила, що адміністрацією рішень чи розпоряджень відносно передачі у власність або користування земельної ділянкою під будівлями по пров. О.Кобилянької, №2Л, №2М, №2Н, №2О, №2П в м.Сторожинець не приймалось (а.с.103).

Також, колегія суддів приймає до уваги листи Чернівецького ОБТІ та Сторожинецького РБТІ, з яких вбачається, що інвентаризаційні справи та технічні паспорти на нерухоме майно по пров. О.Кобилянької, №2Л, №2М, №2Н, №2О, №2П в м.Сторожинець не виготовлялися, реєстрація права власності на обєкти нерухомого майна не проводилась (ст.ст.108-109).

Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Чернівецькій області у листі №1024-1.20/1-182/222 від 08.02.2018 року повідомило, що відповідно до Єдиного реєстру документів відсутня інформація щодо видачі будь-яких дозвільних документів або документів поданих у порядку декларативного принципу на спірні обєкти нерухомого майна (а.с.110).

У відповідності до вимог ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вищезазначених норм права дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання дійсним договору купівлі-продажу на підставі ч.2 ст.220 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3)невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Пунктом 13 ст.141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області слід стягнути судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2 730 грн. (а.с.88).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Чернівецької місцевої прокуратури задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дійсним відмовити.

Стягнути ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 2 730 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий підпис /ОСОБА_1/

Судді підписи / ОСОБА_4, ОСОБА_5/