ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5989/16-ц
Провадження № 2/362/152/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 травня 2018 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Корнієнка С.В.,

при секретарі Дрозденко К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до відповідача з позовом, в якому просив з урахуванням неодноразового збільшення позовних вимог стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 19 641,04 грн., з яких:?5000 (пять тисяч) гривень за договором позики оформленим у вигляді розписки; грошові кошти в сумі 10000 (десять тисяч) гривень в якості відшкодування моральної шкоди, 3 % річних в сумі 1133,50 грн. (одна тисяча сто тридцять три гривні 50 коп.), інфляційне збільшення суми основного боргу 1161,82 грн. (одна тисяча сто шістдесят одна гривня 82 коп.), 3% річних від простроченої суми основного боргу 243,30 грн. (двісті сорок три гривні 30 коп.), судовий збір 1102,42 грн. (одна тисяча сто дві гривні 42 коп.), витрати Позивача на професійну правничу допомогу 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.).

Представник позивача в судове засідання не зявився, надіславши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач та йог представник в судове засідання не зявився, про час, місце та дату розгляду справи повідомлявся належним чином.

На підставі ст. 280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

У відповідності до положень ст.ст.1 та 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

Згідно з положеннями ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦКУ. за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до 4.2 ст.1047 ЦКУ, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.09.2013 року в справі № 6-63цс13, встановлено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦКУ, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Постановою Верховного Суду України від 26.12.2011 р. у справі № 6-85цс11, встановлено, що права позикодавця, що виникли з договору позики між фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошовими коштами, регулюються статями 1046-1048 ЦК України.

Оскільки в розписці не встановлено процент від суми позики, виходячи з норми ЦКУ, позикодавець має право на стягнення процентів у розмірі облікової ставки НБУ.

Відповідно ст.1049 ЦКУ, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.?

Відповідно до ст. 524, 533 ЦКУ, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12).

Згідно зі ст.536 ЦКУ, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦКУ, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦКУ, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з постановою ВСУ від 06.06.2012 р. у справі № 6-49цс12, постанови ВСУ від 24.10.2011 р. у справі № 6-38цс11 та постанови ВСУ від 17.10.2011 р. у справі № 6-42цс11 зроблено правовий висновок, що проценти, передбачені ст..625 ЦК України, не є штрафними санкціями, в зв'язку з чим можуть застосовуватись одночасно з штрафними санкціями, зокрема, пенею. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до правової позиції ВСУ № 6-369цс15 від 02.09.2015 року,

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді відшкодування як матеріальної, так і моральної шкоди.

Згідно з частиною 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Судом встановлено, що згідно розписки 15.02.2016 року ОСОБА_2 від ОСОБА_1 отримала грошові кошти в сумі 5000,00 грн., зобовязуючись повернути зазначену суму в строк до 05.09.2016 року (а.с. 5).

На підставі зібраних по справі доказів установлено, що ОСОБА_2 взяте на себе зобов'язання за укладеним із ОСОБА_1 договором позики не виконала, взяті у борг кошти в обумовлений договором строк не повернула, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем доведено, що внаслідок невиконання ОСОБА_2 грошового зобовязання щодо повернення позики, ОСОБА_1 завдано чимало переживань, оскільки він надаючи таку позику розраховував на її повернення в строк встановлений договором, тобто до 05.09.2016 року, так як ці кошти вкрай необхідні для його власного проживання, та постійні ігнорування щодо повернення позики, такі обставини тримали ОСОБА_1 у постійній нервовій та психологічній напрузі, створювали життєвий дискомфорт та психічне навантаження, таким чином, тому суд задовольняє щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ст.141 ЦПК України, при задоволенні позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача сплачені позивачем по Квитанції при зверненні до суду з даним позовом 1102,42 грн. судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 207, 202, 526, 530, 1044, 1046, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 19 641,04 грн. (девятнадцять тисяч шістсот сорок одна гривня 04 коп.), з яких:?5000 (пять тисяч) гривень за договором позики оформленим у вигляді розписки; грошові кошти в сумі 10000 (десять тисяч) гривень в якості відшкодування моральної шкоди, 3 % річних в сумі 1133,50 грн. (одна тисяча сто тридцять три гривні 50 коп.), інфляційне збільшення суми основного боргу 1161,82 грн. (одна тисяча сто шістдесят одна гривня 82 коп.), 3% річних від простроченої суми основного боргу 243,30 грн. (двісті сорок три гривні 30 коп.), судовий збір 1102,42 грн. (одна тисяча сто дві гривні 42 коп.), витрати на професійну правничу допомогу 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.).

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте Васильківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення його повного заочного рішення суду.

Суддя С.В.Корнієнко