АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2245/16-ц 22-ц/774/799/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 182/2245/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Кислиця І.В.

сторони

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач: ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначено, що їм належить 1/4 частини спірної квартири АДРЕСА_1, що становить по 7,6 кв.м. загальної площі, 3/4 частини квартири належить відповідачеві - ОСОБА_3, яка фактично повністю розпоряджається квартирою без компенсації будь-якої суми за її повне користування, проте вони мають намір користуватися своєю частиною квартири, здавати її в оренду та отримувати прибуток.

Позивачі просили суд вселити їх у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язавши відповідача надати ключі і виділити житлову кімнату 3, площею 10,2 кв.м., для проживання, встановити порядок користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1, виділивши в їх користування житлову кімнату 3, площею 10,2 кв.м., зобов'язати відповідача та членів її родини не чинити перешкоди у користуванні позивачами кімнатою 3, площею 10,2 кв.м. і місцями загального користування ( коридором 1, шафою, кухнею, ванною, вбиральнею) в квартирі АДРЕСА_1, а також стягнути на їх користь судовий збір.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року позов задоволено частково.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками та виділено в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлову кімнату площею 10, 2 кв.м.

Коридор площею 6, 3 кв.м., шафу площею 1,1 кв.м., кухню площею 5, 7 кв.м., ванну площею 2,0 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м. залишено в спільному користуванні співвласників.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні виділеною житловою кімнатою площею 10, 2 кв.м. та залишеними в спільному користуванні співвласників коридором площею 6, 3 кв.м., шафою площею 1,1 кв.м., кухнею площею 5, 7 кв.м., ванною площею 2,0 кв.м., вбиральнею площею 1,0 кв.м.

Вселено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у кімнату площею 10,2 кв.м. квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі відповідач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вона чинить позивачам перешкоди у користуванні належною їм частиною спірної квартири.

Крім того, відповідно до ст. 47 ЖК України норма жилої площі встановлюється у розмірі 13,65 кв.м. на кожну особу. Вимоги позивачів про виділення їм кімнати 3 площею 10,2 кв.м. є неприпустимими, оскільки порушують норми житлової площі та є замалими для користування двох осіб. Іншого порядку користування в обставинах, що склалися, не може бути.

Також відповідач зауважує на тому, що вона не була повідомлена про розгляд справи на 04 грудня 2017 року.

У відзиву на апеляційну скаргу представник позивачів - ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_3, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що квартира № АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, та ОСОБА_3 (а.с. 17- 18).

В зазначеній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_3 та її малолітня донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 82).

Малолітня дитина відповідача - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитина-інвалід (а.с. 49).

Квартира АДРЕСА_1 складається з: коридору 1 - площею 6,3 кв.м., шафи 2 - площею 1,1 кв.м., житлової кімнати 3 - площею 10,2 кв.м., житлової кімнати 4 - площею 17,1 кв.м., житлової кімнати 5 - площею 17,1 кв.м., кухні 6 - площею 5,7 кв.м., ванної 7 - площею 2,0 кв.м., вбиральні 8 - площею 1,0 кв.м. Загальна площа спірної квартири складає 60,5 кв.м., житлова площа 44, 4 кв.м. (а.с.16).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить перешкоди позивачам у користуванні спірною квартирою та позивачам по справі необхідно виділити в користування житлову кімнату в спірній квартирі площею 10, 2 кв.м.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може, з наступних підстав.

За змістом 376 ч.1 п.п.3,4 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Однак, суд першої інстанції дійшов таких висновків при неповному з'ясуванні обставин справи, та з порушенням норм процесуального права.

В силу ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Колегією суддів встановлено, що відповідача ОСОБА_3 не було належним чином повідомлено про дату, час і місце судового засідання і доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог позивачів, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушень свого права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Отже, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Як вбачається із матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, та ОСОБА_3 (а.с. 17- 18).

В зазначеній квартирі зареєстрована та проживає ОСОБА_3 та її малолітня донька - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 82).

Спірна квартира АДРЕСА_1 належить по 1/8 частині квартири позивачам, 3/4 частини спірної квартири належить відповідачеві - ОСОБА_3 (а.с.17,18).

Оскільки відповідач по справі ОСОБА_7 самовільно, без згоди інших співвласників, користується спірною квартирою, надати доступ до квартири іншим співвласникам відмовляється, в квартиру їх не впускає, ключі не надає, чим створює перешкоди у користуванні власниками свого майна, існують правові підстави для задоволення позовних вимог позивачів про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення позивачів у спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні належною їм частиною спірної квартири, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки наявність спору щодо усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення свідчить про те, що позивачам по справі чиняться перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю.

Проте, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивачів про визначення порядку користування житловим приміщенням задоволеню не підлягають, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Відповідно до абзацу 2 п. 6 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» від 14.10.1991. №7 роз'яснив, що у разі виділу частки будинку неможливим, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартири, кімнати) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (коридор, кухня тощо) можуть бути залишені у загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування житловими приміщеннями може бути встановлений і між учасниками спільної сумісної власності.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що позивачі по справі не живуть у спірній квартирі та в добровільному порядку не вирішували питання щодо користування спірною квартирою, тому вказані позовні вимоги колегія суддів вважає передчасними.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення у справі - скасуванню відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення по справі про часткове задоволення позовних вимог, яким зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1, вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_1. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. та на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у користуванні квартирою АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ключі від квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна грн.) грн. 20 коп. та на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн.) 20 коп.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: