Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 643/18363/15-ц

провадження № 61-5617св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2016 року у складі судді Єлізарової І. С. та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Довгаль А. П., Бездітко В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2012 року близько 15 год. 45 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю водія ОСОБА_1, який керував автомобілем Mitsubishi Pajero, державний номерний знак НОМЕР_1 та водія ОСОБА_2, який керував автомобілем Reno-Маster, державний номерний знак НОМЕР_3. В дорожньо-транспортній пригоді винним визнано відповідача ОСОБА_2, та його вина встановлена постановою Московського районного суду міста Харкова від 28 січня 2013 року. Цивільно-правова відповідальність відповідача 05 травня 2012 року була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта». В результаті ДТП позивачу було завдано матеріальну шкоду, яка була оцінена страховим комісаром ПАТ «НАСК «Оранта» в 4 264,87 грн, про що було складено страховий акт.

02 липня 2013 року він звернувся до відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» з заявою про страхове відшкодування, однак в установлений законом строк не отримав суми відшкодування, та з 2013 року між позивачем та відповідачем велась переписка з даного приводу .

Посилався на те, що його автомобіль іноземного виробництва та ціни на всі запасні деталі встановлені в доларах США, тому сума відшкодування з урахуванням інфляції гривні по відношенню до долару США становить 13 932,62 грн.

Крім того, в результаті ДТП він зазнав моральної шкоди, оскільки відчував душевні переживання через пошкодження його транспортного засобу, який ним використовувався для його як особистих потреб, так і для робочої діяльності, та не мав змоги тривалий час користуватись власним автомобілем. Моральну шкоду оцінив у розмірі 20 000,00 грн.

У зв'язку з несплатою страхового відшкодування виникла пеня з 11 травня 2013 року по 15 лютого 2016 року в розмірі 3 861,87 грн.

Позивач просив стягнути з відповідачів у рахунок відшкодування спричиненої шкоди грошові кошти в розмірі 33 932,62 грн, судові витрати в розмірі 378,00 грн, пеню за прострочену сплату страхової виплати в розмірі 3 861,87 грн.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4 264,87 грн, пеню за прострочену виплату страхового відшкодування в розмірі 1 261,00 грн, суму інфляції в розмірі 2 928,32 грн та судовий збір у розмірі 378,87 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в результаті ДТП позивачу завдано матеріальну шкоду, оцінену страховим комісаром ПАТ «НАСК «Оранта» в розмірі 4 264,87 грн та складено акт, з яким позивач погодився. При вирішенні питання про стягнення інфляційних витрат суд виходив з показників індексу інфляції за поточний рік. Вимоги позивача про стягнення суми пені за прострочену виплату страхового відшкодування підлягають стягненню за період з 09 червня 2015 року по 09 листопада 2015 року.

У частині стягнення моральної шкоди відмовлено, оскільки позивачем не доведено, яку саме шкоду йому було завдано діями відповідачів.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2016 року в частині стягнення з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 пені за прострочку виплати страхового відшкодування в розмірі 1 261,00 грн, суми інфляції в розмірі 2 928,32 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ПАТ «НАСК «Оранта» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 3 793,18 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ПАТ «НАСК «Оранта» не виконало зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування потерпілій особі за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності у встановлений строк. З відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню страхове відшкодування у розмірі 4 264,87 грн., а також пеня за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що становить 3 793,18 грн.

У грудні 2016 року ПАТ «НАСК «Оранта» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у відповідності до заяви ПАТ «НАСК «Оранта» відповідач просив застосувати до позовних вимог у частині стягнення з НАСК «Оранта» пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування спеціальну позовну давність згідно з частиною другою статті 258 ЦК України. Однак суд апеляційної інстанції вказаного не взяв до уваги. Крім того, у відповідності до частини першої статті 29 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи) та частини другої статті 30 ЦПК України, частини восьмої статті 110 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) відповідачем у справі є страхова компанія як юридична особа. У разі пред'явлення позову до філії чи представництва юридичної особи суд відповідно до вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України та відповідно до порядку, визначеного статтею 33 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи), вирішує питання про заміну неналежного відповідача або залучає юридичну особу як співвідповідача. При відмові позивача від такої заміни чи від залучення іншої особи суд на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України закриває провадження у справі за відсутності у відповідача (філії чи представництва юридичної особи) цивільної дієздатності, тобто у зв'язку з відсутністю сторони у цивільному процесі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що ОСОБА_2 01 грудня 2012 року о 15 год. 45 хв. керував автомобілем марки RENAULT Master, держаний номерний знак НОМЕР_2, на перехресті проспект 50-річчя СРСР та вулиці І. Камишева в місті Харкові, починаючи рух та змінюючи його напрямок, не переконався, що це буде безпечно, та допустив зіткнення з автомобілем Mitsubishi, державний номерний знак НОМЕР_1, що стояв ліворуч. ОСОБА_2 порушив вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху.

Постановою Московського районного суду міста Харкова від 28 січня 2013 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Цивільна відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в ПАТ «НАСК «Оранта» відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 05 травня 2012 року № АВ /7564242.

Як вбачається з розрахунку страхового відшкодування від 10 липня 2013 року, затвердженого начальником управління ТОВ «Гарант-АСІСТАНС», сума страхового відшкодування становить 4 264,87 грн.

Статтею 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Строки здійснення страхових виплат за договорами обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів визначені у пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за приписом якої страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування, зобов'язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його, або прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування та протягом 3 робочих днів направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.

02 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «НАСК «Оранта» із заявою про виплату страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «НАСК «Оранта» договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, є грошовим зобовязанням.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобовязання.

Отже, у справі, яка переглядається, суди, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, дійшли правильного висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі, є грошовим зобовязанням, оскільки відповідно до приписів статті 16 Закону № 85/96-ВР в разі настання страхового випадку страховик зобовязаний здійснити страхову виплату страхувальникові або іншій особі. А тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 625 ЦК України.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ПАТ «НАСК «Оранта» не виконало зобов'язання щодо виплати страхового відшкодування потерпілій особі за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності у встановлений строк, тому з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню страхове відшкодування у розмірі 4 264,87 грн, а також пеня за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що становить 3 793,18 грн.

Наведені в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, висновків апеляційного суду не спростовують.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, яке в частині скасовано рішенням апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2016 року яке в частині скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун В. І. Крат
В. П. Курило