Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа №127/11844/16-ц

провадження №61-24098св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

представник позивача - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року у складі судді Короля О. П. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М., Іващука В. А.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк», банк) звернувся до суду до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з останньої заборгованість за кредитним договором у розмірі 100 996,03 грн та судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 06 листопада 2013 року між сторонами був укладений кредитний договір, за яким ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 99 176,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 07 листопада 2018 року. Банк зобов'язання перед відповідачем виконав у повному обсязі.

ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконала, не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки, що призвело до утворення заборгованості станом на 28 квітня 2016 року у розмірі 100 996,03 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту 75 101,06 грн, заборгованості по відсотках - 10 026,77 грн, заборгованості по комісії - 15 868,20 грн, штраф в розмірі 2 016,20 грн.

Вказану заборгованість банк просить стягнути в судовому порядку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що розмір боргу за кредитом, який банк просить стягнути, не підтверджений, а навпаки спростовується розрахунком заборгованості. Зокрема, банк просить стягнути 75 101,06 грн. боргу за кредитом, тоді як в розрахунку заборгованості у графі «тіло кредиту» - заборгованість» вказано борг у сумі 14958,76 грн.

Пункт кредитного договору про сплату комісії є нікчемним, як такий, що суперечить чинному законодавству, зокрема постанові Національного банку України від 10 травня 2007 року. Банк включив до кредитного договору пункт, який суперечить вимогам чинного законодавства та зобов'язав позичальника сплачувати комісію, встановлення якої є незаконним, а відтак, така умова кредитного договору є нікчемною.

Оскільки доведено незаконність нарахування такої комісії, то і позовні вимоги про стягнення боргу за такою комісією у розмірі 15 868,00 грн не підлягають до задоволення.

Відповідачем за весь час користування кредитом було сплачено 30 149,58 грн, які банком зараховано в рахунок сплати комісії.

Оскільки стягнення такої комісії є безпідставним, суму сплаченої комісії необхідно зарахувати в рахунок погашення тіла кредиту. Якщо зарахувати цю суму на тіло кредиту, то відповідно до контррозрахунку представника відповідача, наявна переплата з тіла кредиту в розмірі 23 330,70 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що прострочення оплати за графіком платежів, позичальник ОСОБА_2 не допустила. Оскільки кредитний договір між сторонами укладено до 07 листопада 2018 року, а позичальник дотримується графіку платежів, положення частини другої статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту до виниклих правовідносин не може бути застосовано.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідач надав суду докази у вигляді обґрунтованого контррозрахунку, довів цим доказом, що він, як позичальник, дотримувався встановленого договором графіку платежів і не просив суд про призначення судово-економічної експертизи, про що не просив і позивач у справі, тому суд не мав підстав для надання переваги розрахунку позивача ПАТ «Альфа-Банк» чи призначення експертизи з власної ініціативи.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову та виходив з того, що прострочення оплати за графіком платежів ОСОБА_2 не допустила та дотримується графіку платежів, тому підстави для застосування положення частини другої статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту відсутні.

У касаційній скарзі, яка зареєстрована Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у січні 2017 року, ПАТ «Альфа-Банк», не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що у зв'язку з систематичним порушенням боржником своїх обов'язків зі сплати кредиту, відповідно до норм чинного законодавства та діючого кредитного договору, йому було нараховано неустойку. Зважаючи на невиконання ОСОБА_2 зобов'язання стосовно умов повернення кредиту, ПАТ «Альфа-Банк» вправі вимагати стягнення з ОСОБА_2 заборгованість по кредиту, за відсотками, заборгованість за неустойкою.

Про наявність переплати за кредитним договором в розмірі 23 330,70 грн, суд першої інстанції виходив з наданого представником відповідача розрахунку від 14 вересня 2016 року. Проте, вказаний розрахунок не є належним і допустимим доказом у справі і тому не може прийматись до уваги, оскільки не містить інформації щодо нарахування комісії та штрафів за кредитним договором. Внесені грошові кошти розподілені некоректно, всупереч умов кредитного договору, відсутні посилання та не надані відповідні платіжні документи (квитанції, чеки та ін.), які б підтверджували переплату відповідача за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову судами першої та апеляційної інстанції не наведено оцінку всіх доказів по справі, відсутній обґрунтований висновок з якого суд виходив, відмовляючи у задоволенні позовних вимог.

Відповідачем не надано ні суду першої ні суду апеляційної інстанції первинних бухгалтерських документів, які свідчать про повне або часткове погашення кредиту (квитанції, чеки та ін.), а тому відсутні правові підстави для висновку судів про наявність переплати за кредитним договором в розмірі 23 330,70 грн.

Крім того, в кредитному договорі комісія визначена у процентному відношенні від суми кредиту і є незмінною величиною, тому така умова не суперечить як положенням частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів, згідно з яким боржник повинен сплачувати щомісяця фіксовану суму. Розрахункове обслуговування чи обслуговування кредитної заборгованості є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії.

При укладанні кредитного договору позичальник знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалася з ними, про що свідчить пункт 5 кредитного договору. ОСОБА_2 своїм підписом засвідчила свою згоду з усіма умовами, викладеними в кредитному договорі.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 06 листопада 2013 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 99 176,00 грн з кінцевим терміном повернення 07 листопада 2018 року зі сплатою за користування кредитом плати у вигляді процентів в розмірі 14,99%.

Пунктом 2.8 договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісійну винагороду за управління кредитом за період з 1-місяця користування кредитом по 60-місяць користування кредитом в розмірі 1,60% від суми кредиту.

Відповідно до умов п. 4 кредитного договору позичальник зобов'язується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена розділом № 1 цього договору та/або інших платежів за договором, сплата яких передбачена цим договором, сплатити банку штраф у розмірі 50,00 грн. за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу.

Відповідно до пункту 15 Загальних умов кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк» банк має право в будь-якому разі вимагати дострокового виконання всіх зобов'язань позичальника за договором у випадку прострочення більше ніж на місяць терміну сплати обов'язкового платежу за кредитом.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором за позичальником станом на 28 квітня 2016 року рахується заборгованість в сумі 103 012,23 грн, яка складається з наступних складових: 75 101,06 гривень - заборгованість за кредитом; 10 026,77 гривень - заборгованість по відсоткам; 15 868,20 гривень - заборгованість по комісії; 2 016,20 гривень - штраф.

Позивач обґрунтовує стягнення комісії положеннями пункту 2.8.1 кредитного договору, в якому зазначено, що комісія за управління кредитом складає 1,60% від суми кредиту.

Додатком 2 до кредитного договору визначено сукупну вартість кредиту, де вказано, що крім погашення основної суми кредиту та процентів, позичальник сплачує платежі за надані супутні послуги на користь банку, при цьому у графі «Комісія за управління кредитом» будь-які відомості відсутні, комісія не зазначена, а у графі «Інші послуги банку: валютно-обмінні операції, юридичне оформлення» вказано комісію у розмірі 1 586,82 грн. щомісячно.

Перевіряючи доводи відповідача щодо необґрунтованості наданого банком розрахунку та надаючи оцінку умовам укладеного між сторонами кредитного договору суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вказаний пункт договору про сплату комісії є нікчемним, оскільки суперечить чинному Постанові Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 та Закону України «Про захист прав споживачів», тому нарахування такої комісії у розмірі 15 868 грн є незаконним і позовні вимоги про стягнення боргу за такою комісією не підлягають задоволенню.

Також суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку про невідповідність пункту 4 кредитного договору положенням статті 549 ЦК України, у зв'язку чим обґрунтовано вважав нарахування та стягнення визначеного цим пунктом договору штрафу незаконним.

Встановивши, що за весь час користування кредитом відповідач сплатила 30 149,58 грн, які банком зараховано в рахунок сплати комісії і стягнення такої комісії є безпідставним, вказана сума підлягає зарахуванню в рахунок погашення тіла кредиту, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши контррозрахунок відповідача дійшов обґрунтованого висновку про наявність переплати з тіла кредиту у розмірі 23 330,70 грн.

У даній справі саме на позивача покладено обов'язок доведення факту прострочення оплати за графіком платежів, який є додатком №1 до кредитного договору, позичальником, що стало підставою дострокового повернення кредиту.

Разом з тим, наданий відповідачем обґрунтований контррозрахунок, яким підтверджено факт дотримання позичальником встановленого договором графіку платежів, під час розгляду справи банком не спростовано.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно виходив з того, що відповідач не допустив прострочення оплати за графіком платежів, який є додатком №1 до кредитного договору, дотримується графіку платежів, у зв'язку із чим положення частини другої статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та сплати процентів у даному випадку застосуванню не підлягають.

Висновки судів першої та апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судами застосовані правильно.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгодою позивача з оцінкою доказів, наданою судами.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам апеляційної скарги банку, які належним чином перевірені під час апеляційного розгляду справи та висновки щодо яких обґрунтовано викладено в мотивувальній частині постановленої апеляційним судом ухвали.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 17 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 6 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик