Справа № 361/2812/17 Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/2170/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 12.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 червня 2018 року м. Київ

Справа № 361/2812/17

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2

ОСОБА_3

секретар судового засідання Немудра Ю.П.,

позивач ОСОБА_4,

відповідач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», (апелянт),

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Сердинського В.С., від 05 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ПАТ «Дельта Банк», третя особа: ОСОБА_5 про визнання кредитного договору недійсним.

Просила визнати порушеним її право споживача фінансових послуг банку та визнати недійсним кредитний договір № 2622/0208/71-014 від 21 лютого 2008 року та забезпечувальні договори за даним договором, у звязку з укладенням їх під впливом обману.

Вказувала на те, що відповідач під час укладання спірного кредитного договору з нею не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної вартості кредиту для неї, не зазначив належно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості, не визначив належно реальну процентну ставку, не визначив та не вказав належно про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, не встановив застереження, щодо попередження позичальника про настання валютних ризиків не зазначив про умови відкриття, ведення та закриття банківського рахунку, тарифи а також про всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговування і погашенням, не визначив строк дії кредитного договору, не встановив істотної умови договору про дострокове розірвання кредитного договору, не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування, не встановив положення про інфляційне застереження та не узгодив домовленості, про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 2622/0208/71-014 від 21 лютого 2008 року, укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4, та забезпечувальні договори за даним договором, у звязку з укладенням їх під впливом обману.

Відповідач з вказаним судовим рішенням не погодився та 04 квітня 2018 року подав апеляційну скаргу. Просив скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову. Вважав, що рішення ухвалене з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Позивач судове рішення не оскаржила. 1 червня 2018 року вона подала свій відзив на апеляційну скаргу. Просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити. Вважала, що судом під час постановлення судового рішення вимоги матеріального та процесуального права дотримано. Крім того, вона звернулася до суду з заявою, що про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, однак до суду зявитися не може, тому просила розглянути справу за її відсутності, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог п. 2) і 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими і порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Визнаючи недійсним спірний кредитний договір та забезпечувальні договори за цим договором, міськрайонний суд виходив з того, що під час укладання кредитного договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту.

Колегія суддів з цим висновком міськрайонного суду погодитися не може.

Відповідно до положень ст. 3 ЦПК України ( в редакції чинній на час звернення з позовом) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 3 ст. 12 і ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до положень ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Крім того, частиною 6 ст. 81 ЦПК України, визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

На підтвердження заявлених вимог позивач послалася у позовній заяві на кредитний договір, додаток № 1 до нього, договір купівлі-продажу прав вимоги, ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року про призначення по справі № 755/16757/15-ц за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5В, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, судово-економічну експертизу спірного кредитного договору та висновок експерта у вказаній справі.

Разом з тим, в порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, оригінали вказаних документів позивач на огляд суду не надавала, клопотань, щодо їх витребування не заявляла, а долучила до позовної заяви належним чином не засвідчені, поганої якості ксерокопії з копій наведених документів, тому вказані ксерокопії з копій документів не можна визнати належними і допустимими доказами на підтвердження обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, оскільки вони являються копіями невідомого походження ( висновки Верховного суду України у справах № 6-57743св10, № 6-29420св10).

Крім того, місцевим судом задоволені позовні вимоги ОСОБА_4 щодо визнання недійсними забезпечувальних договорів за спірним кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_4 за кредитним договором, сторони між собою, а також з іншими особами уклали три договори поруки № № 2622/0208/71-014-Р-1, 2622/0208/71-014-Р-2, 2622/0208/71-014-Р-3 та іпотечний договір № 2622/0208/71-034-Z-1.

Однак, вказані договори, або їх ксерокопії в матеріалах справи відсутні взагалі, а особи про права, інтереси та (або) обовязки яких місцевий суд прийняв судове рішення ним не встановлено і до участі в справі не залучено.

За наведеного, на думку колегії суддів, рішення міськрайонного суду, на підставі п. 2) і 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та порушення норм процесуального права, що призвело до непрравильного вирішення справи, слід скасувати і ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати повязані зі сплатою судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 960 грн мають бути покладені на позивач та стягнуті з неї на користь відповідача.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. п. 2) і 4) ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариство «Дельта Банк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 960 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде виготовлений не пізніше, як за пять днів з дня закінчення розгляду справи.

Судді: С.В. Лівінський,

ОСОБА_2,

ОСОБА_3