Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 161/10759/16-ц

провадження № 61-20686св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області, у складі судді Кихтюка Р. М., від 10 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Волинської області, у складі колегії суддів: Стрільчука В. А.,

Здрилюк О. І., Карпук А. К., від 21 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» (далі - ПАТ «Волиньгаз») про стягнення повного розрахунку при звільненні.

Позовна заява обґрунтована тим, що 22 вересня 2014 року її було прийнято на посаду начальника управління з персоналу ПАТ «Волиньгаз».

20 листопада 2015 року вона звернулась до відповідача з заявою про розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України у зв'язку із недотриманням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору, на підставі якої ПАТ «Волиньгаз» було видано наказ про її звільнення та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. При звільненні їй було виплачено лише компенсацію за невикористану відпустку, але з порушенням встановлених законодавством строків, а саме: 6 листопада 2015 року при фактичному звільненні 20 листопада 2015 року, проте їй не було виплачено вихідну допомогу та не виплачені кошти за листком непрацездатності.

Посилаючись на наведене, зменшивши позовні вимоги, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 60 308 грн, з яких: 49 569 грн - вихідна допомога, 7 435 грн - компенсація за листком непрацездатності та

3 304 грн - середній заробіток за затримку виплати сум, належних при звільненні.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_2 3 304 грн 00 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

7 435 грн 00 коп. - грошові кошти за оплату днів тимчасової непрацездатності. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог у цій частині, оскільки відповідач не провів повний розрахунок з позивачем у день звільнення. Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_2 вихідної допомоги при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач фактично була звільнена за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, за якою не передбачена виплата вихідної допомоги.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2017 року рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.Стягнуто з ПАТ «Волиньгаз» на користь ОСОБА_2 вихідну допомогу при звільненні у

розмірі 48 329,78 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про стягнення вихідної допомоги та ухвалюючи у цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що позивач була звільнена з роботи за її заявою саме за частиною третьою статті 38 КЗпП України, а зазначення відповідачем у наказі про звільнення про те, що товариством не було допущено фактів невиконання законодавства про працю, ПАТ «Волиньгаз» вважає підставою звільнення згідно з даним наказом частину першу статті 38 КЗпП України, не мають правового значення і не тягнуть за собою інших правових наслідків, крім тих, що встановлені законодавством при звільнення працівника за частиною третьою статті 38 КЗпП України.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 08 лютого 2017 року,

ПАТ «Волиньгаз» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позов подано із пропуском строку давності. Судом апеляційної інстанції безпідставно зроблено висновок про доведеність звільнення позивача на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки факту порушення трудового законодавства чи умов колективного договору позивачем доведено не було, а суд усунувся від дослідження даних обставин. Право на отримання вихідної допомоги виникає внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору при припиненні трудового договору на підставі статті 38 і 39 КЗпП України, адже підставою для виплати такої вихідної допомоги має бути доведений факт таких порушень, а не лише формулювання причини звільнення працівником.

29 травня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив (заперечення) на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_2 просить залишити касаційну скаргу

ПАТ «Волиньгаз» без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом

ОСОБА_2 до ПАТ «Волиньгаз» про стягнення повного розрахунку при звільненні призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди установили, що з 22 вересня 2014 року по

20 листопада 2015 року ОСОБА_2 займала посаду начальника управління з персоналу ПАТ «Волиньгаз».

02 лютого 2015 року між сторонами було укладено письмовий трудовий договір, за яким ОСОБА_2 прийнята на роботу у ПАТ «Волиньгаз» на вказану вище посаду.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 11 листопада 2015 року у справі № 161/10561/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року, позов ОСОБА_2 до

ПАТ «Волиньгаз» про скасування заходів дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, скасовано накази відповідача від 24 квітня 2015 року та від 12 червня 2015 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення ОСОБА_2 з роботи, поновлено її на посаді начальника управління з персоналу та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу.

На виконання вказаного рішення суду наказом ПАТ «Волиньгаз»

від 12 листопада 2015 року № 247 ОСОБА_2 поновлено на раніше займаній посаді з 13 червня 2015 року.

20 листопада 2015 року ОСОБА_2 подала керівнику ПАТ «Волиньгаз» заяву про звільнення її з роботи з 20 листопада 2015 року за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП Україниу зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, умов колективного договору, що виразилося у нестворенні належних умов праці, відсутності реагування керівника підприємства на неправомірні дії працівників відділу економічної безпеки, незаконне притягнення її до дисциплінарної відповідальності, що підтверджується рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2015 року у справі № 161/10561/15-ц.

Наказом ПАТ «Волиньгаз» від 20 листопада 2015 року № 359-К ОСОБА_2 звільнена з роботи за власним бажанням за частиною третьою статті 38 КЗпП України на підставі її заяви.

Саме така норма трудового законодавства - частина третя статті 38 КЗпП України - зазначена як підстава звільнення і в трудовій книжці позивача.

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Заперечуючи проти позову, ПАТ «Волиньгаз» зазначало, що хоча позивач і звільнена з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, роботодавець не погоджується з таким формулюванням причин звільнення та вважає, що її звільнено за власним бажанням згідно частини першої статті 38 КЗпП України.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13.

Згідно зі статтею 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; а у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку.

Встановивши, що позивач звільнена роботодавцем з роботи за її ініціативою (заявою) на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на її користь вихідної допомоги. При цьому, апеляційний суд вказав, що наказ ПАТ «Волиньгаз» від 20 листопада 2015 року № 359-К є чинним, зміни до нього не вносились.

Оскільки наказ від 20 листопада 2015 року № 359-к про звільненні

ОСОБА_2 з роботи на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є чинним, факти порушення прав ОСОБА_2 з боку ПАТ «Волиньгаз» встановлені рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 листопада 2015 року у справі № 161/10561/15-ц,тому підлягають застосуванню передбачені законом наслідки розірвання трудового договору з указаних у заяві позивача, наказі відповідача та трудовій книжці позивача підстав у вигляді виплати вихідної допомоги.

Крім того, рішенням апеляційного суду Волинської області від 19 травня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року (справа № 161/18439/15-ц) ПАТ «Волиньгаз» відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 про зміну формулювання причин звільнення.

ПАТ «Волиньгаз» з порушенням строків, передбачених статтею 116 КЗпП України, 25 листопада 2015 року провело частковий розрахунок з позивачем при звільненні.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Виходячи зі змісту частини другої статті 233 КЗпП України в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року № 6-1395цс16.

Доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду не заслуговують на увагу, оскільки вимога про стягнення вихідної допомоги при звільненні відноситься до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої

статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Волиньгаз» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 лютого 2017 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк