Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 752/5165/15-ц

провадження № 61-5601св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники відповідача: Молдавська Ольга Володимирівна, Пасічна Наталія Віталіївна, ЯценкоЄвген Олександрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва в складі судді Хоменко О. Л. від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А. від 29 вересня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання недійсними договору кредиту та іпотечного договору.

Позовна заява мотивована тим, що 17 червня 2008 року він і ПАТ «Укрсоцбанк» уклали договір кредиту, відповідно до умов якого банк надав йому в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 14 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних та комісій з кінцевим терміном повернення 16 червня 2015 року.

Хоча в пункті 2.1 договору було визначено, що надання кредиту проводиться шляхом видачі кредитором кредитних коштів позичальнику з його позичкового рахунку НОМЕР_1 в Сєвєродонецькому відділенні ЛОФ АКБ «Укрсоцбанк», але в цьому договорі не зазначено про відкриття банківського (поточного) рахунку, що свідчить про відсутність істотної та обов'язкової умови договору, а також про те, що він є неукладеним.Тому його введено в оману щодо надання кредитних коштів у іноземній валюті.

Крім того, під час укладення договору ПАТ «Укрсоцбанк» не надав йому повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, зокрема щодо курсу іноземної валюти, у зв'язку з чим він був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Банк також в односторонньому порядку змінив процентну ставку за договором кредиту з 14% до 15%, а він у період з 17 червня 2008 року до 30 червня 2014 року сплатив за договором кредиту 16 тис. 116 доларів США 60 центів.

17 червня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором кредиту він та банк уклали іпотечний договір, який є недійсним у зв'язку з недійсністю кредитного договору.

З огляду на викладене просив визнати недійсними договір кредиту від 17 червня 2008 року та іпотечний договір від 17 червня 2008 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що під час укладення оспорюваного договору кредиту сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та визначили: суму кредиту, процентну ставку за користування ним, строк і порядок повернення кредиту, відповідальність у випадку виникнення простроченої заборгованості тощо. При цьому ризик зростання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору та міг бути передбачений позивачем. Крім того, отримання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується наданою ПАТ «Укрсоцбанк» випискою з особового рахунку позивача.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки, підписавши договір, сторони підтвердили свої права та обов'язки за ним, погодились з усіма його умовами, у зв'язку з чим зобов'язані їх виконувати належним чином, а ОСОБА_1 не був позбавлений права звернутися за юридичною допомогою до моменту підписання кредитного договору, а також ініціювати зміни в умовах договору, які на думку ОСОБА_1, порушують його права, а наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків не встановлено, тому відсутні підстави вважати, що укладенням цього договору порушено положення ЦК України і Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, ОСОБА_1 протягом тривалого часу проводив оплату на виконання кредитних зобов'язань і з цим позовом звернувся до суду лише в 2015 році.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» зобов'язався надати йому кредит у розмірі 14 тис. доларів США з його банківського (клієнтського, поточного) рахунку, який не був відкритий, що ввело позивача в оману, тому відповідач з 17 червня 2008 року по 18 листопада 2014 року не надав йому вказані грошові кошти в кредит. При цьому банк не виконав вимоги ухвали суду першої інстанції про витребування доказів та не надав оригінал, зокрема заяви про видачу готівки.

Крім того, усупереч вимогам частини першої статті 203 і частини першої статті 215 ЦК України під час укладення зазначеного договору відповідач не дотримався істотних умов (предмет і сума) встановлених у пункті 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а також, порушуючи вимоги законодавства, банк не надав йому інформації щодо інших умов договору, зокрема щодо валютних ризиків і в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки.

Недійсність договору кредиту зумовлює недійсність договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання зобов'язань за цим договором.

У травні 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що під час укладення вказаного кредитного договору ОСОБА_1 було надано інформацію щодо всіх його умов, зокрема щодо валюти кредитування, на які він погодився. Банк виконав свої зобов'язання за зазначеним договором і ОСОБА_1 протягом тривалого періоду часу частково виконував за ним зобов'язання. Крім того, судовими рішеннями вже стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за вказаним договором кредиту. У зв'язку з викладеним ПАТ «Укрсоцбанк» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з частиною першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 17 червня 2008 року ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1 уклали договір кредиту, відповідно до умов якого ПАТ «Укрсоцбанк» надав ОСОБА_1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 14 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних і комісій в розмірі та в порядку, визначених в додатку № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною, на умовах, визначених цим договором з кінцевим терміном повернення 16 червня 2015 року.

У пункті 2.1 цього договору передбачено надання кредиту шляхом видачі кредитором кредитних коштів позичальнику готівкою в іноземній валюті з його позичкового рахунку в Сєвєродонецькому відділенні ЛОФ АКБ «Укрсоцбанк».

02 червня 2008 року перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» із запитом на отримання кредиту, підписавши який, засвідчив факт надання йому банком повної, достовірної та вичерпної інформації про особу та місцезнаходження банка та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту.

Назабезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 червня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» і ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 було укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку банку передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить останнім на праві власності.

Додатковою угодою № 1 від 20 жовтня 2008 року внесено зміни до договору кредиту від 17 червня 2008 року, а саме: з 20 жовтня 2008 року встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 15 % річних.

Додатковою угодою № 2 від 06 січня 2011 року кінцевий термін повернення кредиту продовжено до 16 червня 2020 року.

ОСОБА_1 із часу укладення оспорюваного договору в 2008 році протягом тривалого часу проводив оплату на виконання кредитних зобов'язань і звернувся до суду із зазначеним позовом про невідповідність його вимогам законодавства в 2015 році.

Згідно зі статтями 6 і 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

У частинах першій-третій, п'ятій та шості 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Зважаючи на викладене, суди першої та апеляційної інстанцій, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання кредитного договору недійсним, оскільки під час його укладення було дотримано вимоги цивільного законодавства, зокрема ЦК України і Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому правильно послались на те, що позивача було ознаймлено з усіма умовами договору і він з ними погодився, отримавши грошові кошти в кредит у порядку, передбаченому пунктом 2.1 цього договору, і частково виконував умови вкзаного договору.

Правильним є висновок судів про відсутність підстав для визнання договору іпотеки недійсним, укладеного на забезпечення виконання зобов'язань за указаним кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про недійсність кредитного договору у зв'язку з порушенням положень частини статей 203 і 215 ЦК України, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вже були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В. Черняк