Справа 688/410/18
№ 2/688/335/18
Рішення

іменем України

25 червня 2018 року м. Шепетівка

Шепетівський міськрайонний суд Хмельницької області

у складі: головуючого судді Цідик А.Ю.,

за участю: секретаря судового засідання Варави О.Ю.,

відповідача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань у м. Шепетівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, посилаючись на те, що 23.02.2017 року між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №450. За умовами вказаного договору позики, ОСОБА_3 передав у власність відповідача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 52 250 грн., а відповідач взяла на себе зобов'язання повернути позичені грошові кошти в строк до 23.12.2017 р. Сторони домовились, що грошові кошти сплачуватимуться позичальником готівкою або шляхом безготівкового перерахунку на карту №5168 7555 21 77 8239, відкриту на ім'я позивача в ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідачем було повернуто позивачу 15 460 грн., трьома платежами, сплаченими в безготівковій формі на рахунок карти «ПриватБанку» позивача, а саме 28.03.2017 сплачено 8 250 грн., 30.04.2017 року - 4 000 грн., 25.07.2017 року - 3 210 грн.

Залишок неповернутих коштів становить 36 790 грн., які позивач просив стягнути з відповідача.

У відзиві на позов представник відповідача зазначив, що ОСОБА_1 домовилася з ОСОБА_3 про купівлю автомобіля марки «ДЕУ» держномер ЕРІ 66Р5 (країна реєстрації - ОСОБА_4), оцінивши автомобіль у сумі 52 250 грн. По суті між позивачем та відповідачем по справі існували відносини, що регулюються правилами щодо купівлі-продажу. В даному випадку товар ОСОБА_3 було надано, однак відповідачем по справі його не оплачено. Разом з тим, під час отримання товару (автомобіля) позивач зажадав укласти договір позики, так як автомобіль в Україні не зареєстровано. Під час підписання договору позики вказали, що іншого способу щодо отримання автомобіля не було, тому ОСОБА_1 ввели в оману, і за таких обставин відповідач поставила свій підпис у договорі. Обставини укладення договору позики та правовідносини, що при цьому виникли, засвідчують те, що правочин є удаваним, таким, що приховує інший, який дійсно мав місце, а саме договір купівлі-продажу.

Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позов підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що договір позики уклала у звязку з неможливістю по-іншому оформити купівлю-продаж автомобіля з іноземними номерами. В лютому 2017 року придбала у позивача автомобіль за 52 250 грн. з розстрочкою платежів. Сплачувала за автомобіль до липня 2017 року, всього сплатила на банківську картку 15 460 грн. та 100 доларів США передала позивачу готівкою через декілька днів після укладення договору позики. Перестала повертати кошти у звязку з поломкою автомобіля.

Представник відповідача позов не визнав з підстав, викладених у відзиві на позов.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити з огляду на таке.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від його найменування і з огляду на установлені результати - робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що 23.02.2017 року між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №450. За умовами вказаного договору позики, ОСОБА_3 передав у власність відповідача ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 52 250 грн., а відповідач взяла на себе зобов'язання повернути позичені грошові кошти в строк до 23.12.2017 р. Сторони домовились, що грошові кошти сплачуватимуться позичальником готівкою або шляхом безготівкового перерахунку на карту №5168 7555 21 77 8239, відкриту на ім'я позивача в ПАТ КБ «ПриватБанк» (п. 1 договору). Відповідачем було повернуто позивачу 15 460 грн., трьома платежами, сплаченими в безготівковій формі на рахунок карти «ПриватБанку» позивача, а саме 28.03.2017 сплачено 8 250 грн., 30.04.2017 року - 4 000 грн., 25.07.2017 року - 3 210 грн. Залишок неповернутих коштів становить 36 790 грн.

Згідно з п. 2 договору позики, сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Відповідно до п. 6 договору позики, позика вважається повернутою в момент повернення грошової суми, зазначеної в пункті 1 цього договору готівковим/безготівковим розрахунком позичальника позикодавцю (при цьому позикодавець зобов'язується надати відповідний документ про отримання коштів).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом договору позики від 23.02.2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №450, який підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти позивачу до 23.12.2017 року. Оскільки у визначений в договорі строк кошти ОСОБА_1 у повному обсязі повернуті не були, наявні підстави для задоволення позовних вимог.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 пояснили, що в 2017 році їх мати ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 автомобіль Деу, 1998 року випуску, з польськими номерами. Оскільки нотаріуси відмовляли їм в оформленні договору купівлі-продажу, між матірю і позивачем був укладений договір позики. Кошти частково поверталися до того моменту, поки автомобіль був у справному стані.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Договір позики, на підставі якої позивач просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам статті 1046 ЦК України. Відповідач договір позики не оспорював, не визнавав його недійсним чи удаваним правочином, що має на меті приховати інший правочин.

Враховуючи те, що у справі наявний договір позики, які на даний час ніким в судовому порядку не оскаржується і є чинним, показання свідків на спростування обставин отримання позики не є належними і допустимими доказами у справі, а тому судом до уваги не беруться.

Таким чином між сторонами було укладено договір позики, умови якого позичальник не виконав, що є підставою для стягнення заборгованості за цим правочином у сумі 36 790 грн. (частина неповернутої позики (52250-15460).

На підтвердження факту повернення позики в сумі 100 доларів США, відповідачем не надано належних і допустимих доказів, що є його процесуальним обов'язком.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений судовий збір в сумі 704,80 грн. слід присудити позивачу з Державного бюджету України, оскільки відповідач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ід.н. НОМЕР_1, вул. Набережна, 7 с. Велика Шкарівка Шепетівського району Хмельницької області) на користь ОСОБА_3 (ід.н. НОМЕР_2, АДРЕСА_1) борг в сумі 36 790 (тридцять шість тисяч сімсот девяносто) грн.

Присудити ОСОБА_3 з Державного бюджету України судовий збір у сумі 704,80 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Хмельницької області через суд першої інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 27 червня 2018 року.

Суддя А.Ю. Цідик