Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 641/8128/15-ц

провадження № 61-9362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Територіальна громада в особі Харківської міської ради,

треті особи: П'ята державна нотаріальна контора міста Харкова, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 серпня 2016 року в складі судді Мельник І. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року в складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Пшенічної Л. В., Шаповал Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Територіальної громади в особі Харківської міської ради, треті особи: П'ята державна нотаріальна контора міста Харкова, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Карташова Світлана Іванівна, про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на житлове приміщення в порядку спадкування за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що 25 травня 2013 року ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, складено заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_4 Про смерть спадкодавця позивач дізнався 15 травня 2015 року. Під час оформлення спадщини позивач дізнався, що ОСОБА_7 19 березня 2014 року подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_4 вказував, що ОСОБА_7 не могла підписати спірний заповіт та прочитати його зміст, оскільки була особою похилого віку, інвалідом першої групи загального захворювання та потребувала сторонньої допомоги. Також ОСОБА_7 у момент вчинення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, помилялася щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір дарування від 19 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І., поновити позивачу строк для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7; визнати за позивачем право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до висновку комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи підписи в оспорюваному договорі дарування були виконані самою ОСОБА_7 Судом роз'яснено позивачу та його представнику право на подання клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, однак вони відмовилися від звернення до суду з відповідним клопотанням. Позивачем не подано до суду належних та допустимих доказів, що спадкодавець на час вчинення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, помилялася щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що нотаріус, яка посвідчувала спірний правочин, пояснила суду, що ОСОБА_7 на час укладення договору дарування усвідомлювала значення своїх дій та не мала наміру укласти інші правочини. Під час посвідчення договору дарування від 19 березня 2014 року нотаріусом було з'ясовано, що дарувальник не може особисто прочитати текст цього договору, тому його текст було зачитано нотаріусом вголос у присутності дарувальника, про що зроблено відмітку у абзаці 2 пункту 18 цього договору. За життя ОСОБА_7 договір дарування від 19 березня 2014 року не оспорювали.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що спадкодавець на час вчинення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, помилялася щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

19 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 25 травня 2013 року ОСОБА_7 складено заповіт, відповідно до якого все своє майно вона заповіла ОСОБА_4

ОСОБА_7 19 березня 2014 року подарувала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. та зареєстровано у відповідному реєстрі.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до висновку комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи від 12 липня 2016 року підписи в оспорюваному договорі дарування були виконані самою ОСОБА_7

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Встановлено, що судом першої інстанції роз'яснено позивачу та його представнику про право на подання клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, однак вони відмовилися від звернення до суду з відповідним клопотанням.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі викладеного, суди дійшли вірного висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами заявлені вимоги. Відповідно до висновку комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертизи підписи в оспорюваному договорі дарування були виконані самою ОСОБА_7 Нотаріус, яка посвідчувала спірний правочин, пояснила суду, що ОСОБА_7 на час укладення договору дарування усвідомлювала значення своїх дій та не мала наміру укласти інші правочини.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що ОСОБА_7 у момент вчинення договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, помилялася щодо правової природи цього правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами, а позивач відмовився від заявлення клопотання про признання судово-психіатричної експертизи в зв'язку з відсутністю медичних документів спадкодавця.

Інші доводи касаційної скарги не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 11 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В. В. Пророк