Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 200/15256/15-ц

провадження № 61-3730св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Максюти Ж. І., Прозорової М. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків за користування коштами та інфляційних витрат за договором позики.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 травня 2014 року відповідач під розписку позичив у нього грошові кошти у сумі 44 000 доларів США, які він зобов'язався повернути позивачеві у строк до 31 серпня 2014 року та сплатити 36 % річних за користування отриманими у борг коштами. Указані кошти відповідачем повернуті не були.

Враховуючи викладене, просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 968 944,28 грн, відсотки за користування грошима в розмірі 405 204,53 грн та інфляційні витрати в розмірі 496 355,30 грн, що разом становить 901 559,83 грн.

Уточнивши позовні вимоги, просив стягнути на його користь з відповідача борг у сумі 968 944,28 грн, 36 % річних у сумі 659 413,03 грн, інфляційне збільшення боргу у сумі 539 234,27 грн, судові витрати у справі, а саме: витрати на правову допомогу у сумі 39 000 грн та судовий збір у сумі 3 654 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 2 167 591,65 грн, яка складається з: 968 944,28 грн -заборгованість за договором позики; 659 413,03 грн - 36 % річних; 539 234,27 грн - інфляційне збільшення боргу, а також стягнуто витрати на правову допомогу у розмірі 3 900 грн та судовий збір у розмірі 3 654 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачем було отримано за договором позики 44 000 доларів США з виплатою 36 % річних зі строком повернення до 31 серпня 2014 року, а оскільки відповідач ухилився від повернення суми позики, тому з нього підлягає стягненню сума в гривневому еквіваленті станом на час розгляду справи та 36 % річних, а також інфляційні витрати.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 травня 2014 року в сумі 932 716,38 грн, яка складається із суми боргу - 519 000 грн, відсотків у сумі 155 700 грн та інфляційних втрат у розмірі 258 016,38 грн. У решті рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки відповідач не виконує умови договору позики. Разом з тим, суд першої інстанції помилково визначив загальний розмір заборгованості, оскільки позика надавалась відповідачу у гривні із зазначенням еквівалента - долар США, а тому обрахунок суми заборгованості необхідно здійснювати виходячи з фактично отриманої суми 519 000 грн.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_3, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду апеляційної інстанції обставинам справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору, та їх неповним з'ясуванням. Зокрема, не враховано, що зобов'язання відповідача були виражені в іноземній валюті, що підтверджується розпискою. Таким чином, належним виконанням зобов'язання має бути повернення грошових коштів у гривні, відповідно до доларового еквівалента у розмірі 44 000 долларів США. Також апеляційний суд не звернув уваги на заяву про уточнення позовних вимог, подану ОСОБА_1 22 квітня 2016 року.

Ухвалою від 08 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, відсотків за користування коштами та інфляційних витрат призначено до судового розгляду.

Відзивів на касаційну скаргу до суду не надходило.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

25 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідності до положень статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Зі змісту статті 526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 527 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судами попередніх інстанцій установлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 29 травня 2014 року укладено договір позики у формі розписки, згідно якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 519 000 грн, що складає 44 000 доларів США зі сплатою 36 % річних, зі строком повернення до 31 серпня 2014 року (а. с. 48).

Також установлено невиконання відповідачем обов'язку повернути суму позики, а також інші компенсаційні виплати, передбачені домовленістю між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та вимогами чинного цивільного законодавства України.

Задовольняючи позов частково, апеляційний суд фактично погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позову, однак при перевірці розміру заборгованості дійшов висновку про необхідність проведення її обрахунку, виходячи з фактично отриманих коштів у гривневому еквіваленті.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Частиною другою статті 524 ЦК України та частиною третьою статті 533 ЦК України передбачено, що у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом допускається використання іноземної валюти при виконанні зобов'язань.

Отже, чинне законодавство передбачає можливість вираження та виконання зобов'язань у іноземній валюті у випадках, встановлених законом.

Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17.

Зі змісту розписки від 29 травня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошову суму у розмірі 519 000 грн, із зазначенням долларового еквіваленту позики.

Враховуючи викладене, посилання заявника на неправильне застосування апеляційним судом положень статей 524, 533 ЦК України у даному випадку узгоджується зі змістом умов щодо повернення коштів, обумовлених сторонами у розписці.

Отже, ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд не врахував умов договору та положення статті 533 ЦК України, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про стягнення з відповідача суми боргу у гривні.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, відповідно до вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 року, перевірив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.

Відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Крім того, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, відповідно до вимог частини першої статті 141, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України, слід стягнути 4 384 грн 80 коп. судового збору, сплаченого заявником за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2016 року скасувати, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2016 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 384 (чотири тисячі триста вісімдесят чотири) грн 80 коп, сплаченого позивачем судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк