Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

місто Київ

справа № 640/18332/16-ц

провадження № 61-15108св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач (заявник) - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року у складі судді Лях М. Ю., та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_2

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 22 грудня 2011 року між ним, ОСОБА_4, та ОСОБА_5 укладений договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач передав ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 500 000, 00 грн, що на момент укладення цього договору складало еквівалент 62 500, 00 дол. США. Відповідно до умов зазначеного договору відповідач зобов'язалася повернути позивачу суму позики у строк до 25 грудня 2015 року. Також 23 грудня 2011 року сторони уклали договір іпотеки, якою забезпечено виконання зобов'язання ОСОБА_5, що виникло на підставі договору позики грошових коштів від 22 грудня 2011 року. Предметом договору іпотеки є квартира за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач свої зобов'язання за договором позики у встановлені строки не виконала, позивач надсилав боржнику письмову вимогу про виконання обов'язку з повернення грошових коштів, проте, відповідач добровільно не виконала умови укладеного договору та не повернула суму позики, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з цим позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог в обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання права власності на іпотечне майно.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається виключно з інших, не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Суд також посилався на те, що позивачем не доведено, що у нього виникли труднощі з реєстрацією права власності на підставі зазначеного договору та що ним вживались заходи з метою реєстрації права власності на іпотечне майно. При цьому, відповідачем у справі ОСОБА_5 подано до суду першої інстанції письмову заяву, в якій вона просила справу розглядати без її участі, проти позовних вимог не заперечувала. З огляду на викладене, позивачем не доведено, а судом не встановлено, що ОСОБА_5 порушуються, не визнаються або оспорюються права ОСОБА_4 у правовідносинах, що випливають з укладеного між ними договору іпотеки.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просив скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що позичальник умови договору позики не виконав, внаслідок чого позивач набув право на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна у судовому порядку. За твердженнями заявника, у Законі України «Про іпотеку» та в укладеному між сторонами іпотечному договорі від 23 грудня 2011 року передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, з огляду на що суди попередніх інстанцій зробили необґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його застосовує.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 27 березня 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 22 грудня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 500 000, 00 грн, що на момент укладення договору складало еквіваленту в 62 500 дол. США. Відповідно до умов укладеного договору позики ОСОБА_5 зобов'язалась повернути позивачу суму позики у строк до 25 грудня 2015 року.

Згідно з договором іпотеки від 23 грудня 2011 року з метою забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_5 за договором позики відповідач передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_4, загальна вартість якої згідно з витягом КП «Харківське бюро технічної інвентаризації» становила 454 903, 00 грн.

25 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, яким в новій редакції викладено пункт 11 договору іпотеки від 23 грудня 2011 року, та встановлено, що за домовленістю сторін, у разі невиконання відповідачем зобов'язання за договором позики до 25 грудня 2015 року, ОСОБА_4 набуває право звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_3 у рахунок виконання зобов'язання за договором позики у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та зареєструвати право власності на предмет іпотеки. У такому випадку цей договір слугуватиме правовстановлюючим документом та правовою підставою для реєстрації права власності позивачем на предмет іпотеки.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом визначений вичерпний перелік способів звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судами установлено, що зазначеним договором іпотеки від 23 грудня 2011 року, з урахуванням внесених до нього 25 грудня 2015 року змін, передбачено декілька способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, за рішенням суду та позасудові, у тому числі, відповідно до пункту 11 договору у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом задоволення вимог іпотекодержателя шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов'язання. Цей іпотечний договір є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Разом з тим, у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі рішення суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Під час розгляду справи Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання спору, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. При цьому необхідно врахувати, що у статті 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Таким чином, взявши до уваги, що фактичні обставини справи, посилання та доводи заявника у цій справі є аналогічними до обставин у справі № 760/14438/15-ц, Верховний Суд не встановив підстав відступити від правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду.

Ураховуючи наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду, оскільки з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробила висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик