Постанова

Іменем України

6 червня 2018 року

м. Київ

справа № 148/1686/15-ц

провадження № 61-22857 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»;

представник позивача - КузьменкоОлександр Валерійович;

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7;

представники ОСОБА_6: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області у складі судді Ковганича С. В. від 11 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Берегового О. Ю., Матківської М. В., Сопруна В. В. від 15 березня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 31 січня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого останньому надано кредит у розмірі 72 200 доларів США зі сплатою 12,40 % річних та кінцевим терміном повернення - 29 січня 2038 року.

Додатковою угодою № 1 від 29 січня 2009 року до вказаного кредитного договору сторонами були визначені умови погашення нарахованих процентів кожного місяця з 1 по 25 число наступного за тим, за які були нараховані проценти.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 31 січня 2008 року між банком та ОСОБА_7, ОСОБА_6 були укладені окремі договори поруки, згідно з якими поручителі зобов'язалися відповідати у повному обсязі за своєчасне і повне виконання боржником зобов'язань за кредитним договором від 31 січня 2008 року.

Оскільки позичальник умови кредитно договору належним чином не виконав, ПАТ «УкрСиббанк» 10 лютого 2014 року надіслало відповідачам письмову вимогу щодо повернення заборгованості за договором. Однак вимоги банку

ОСОБА_5 ОСОБА_7, ОСОБА_6 не виконали, у зв'язку з чим станом на 11 березня 2014 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі

24 014,01 дол. США, з яких: 20 174,70 дол. США - заборгованість за кредитом, 3 582,32 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 256, 99 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Ураховуючи викладене, ПАТ «УкрСиббанк» просило суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 24 014,01 дол. США, що за курсом Національного банку України станом на 11 березня 2014 року складає 221 790 грн 99 коп., а також судові витрати.

21 вересня 2015 року між ПАТ «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») укладено договір факторингу, за умовами якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» право грошової вимоги кредитора за зазначеним кредитним договором, яке стало новим кредитором відповідачів.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 грудня

2015 року залучено до участі у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором правонаступника ПАТ «УкрСиббанк» - ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яке підтримало позовні вимоги.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 грудня

2017 року позов ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованість за кредитним договором від 31 січня 2008 року у сумі 219 417 грн 46 коп. (двісті дев'ятнадцять тисяч чотириста сімнадцять гривень 46 копійок), що станом на 11 березня 2014 року еквівалентно

23 757,02 дол. США, з яких: 186 331 грн 51 коп, що станом на 11 березня

2014 року еквівалентно 20 174,70 дол. США - заборгованість за кредитом;

33 085 грн 95 коп, що станом на 11 березня 2014 року еквівалентно

3 582,32 дол. США - заборгованість по простроченим процентами за користування кредитом.

У задоволенні решти позовних вимог до ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні позову ПАТ "УкрСиббанк", правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», до ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню. Відмовляючи у стягненні з боржника пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, суд дійшов висновку, що за договором факторингу право вимоги пені не передавалось. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову до поручителів суд керувався тим, що порука за кредитним договором припинена, оскільки банк пропустив шестимісячний строк пред'явлення позову до поручителя з настання моменту дострокового виконання зобов'язання позичальником.

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 15 березня

2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 залишено без задоволення. Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами сторін, об'єктивно та повно встановив обставини справи та дійшов вірного висновку про стягнення з боржника кредитної заборгованості та процентів за користування кредитом. Також апеляційний суд зазначив, що ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» відповідно до пункту 4.1 кредитного договору підписали акт приймання-передачі права грошової вимоги, який свідчить про проведення оплат за відступлене право вимоги.

У травні 2018 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення судів попередніх інстанцій скасувати в частині задоволення позову та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволення позову ПАТ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором та процентів за користування кредитом.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій порушено вимоги статті 1077, 1082 ЦК України, оскільки без належних та допустимих доказів було встановлено факт переходу права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за кредитним договором. Повідомлення про укладення договору факторингу направлено на адресу квартири, яка була предметом іпотеки та продана у 2012 році, тобто повідомлення відповідачі не отримали.

ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судові рішення не оскаржило.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням усіх обставин справи, встановивши, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» набуло право вимоги за кредитним договором від 31 січня 2008 року і що відповідач не виконував належним чином взяті на себе зобов'язання, дійшов обґрунтованого висновку про те, що у товариства як нового кредитора виникло право вимоги повернення заборгованості та процентів за користування кредитом. Розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору.

Посилання касаційної скарги на те що, що боржник не був повідомлений про заміну кредитора не тягне за собою відмову в позові нового кредитора, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому кредитору, або ж свідчити про прострочення кредитора (статті 516, 613 ЦК України). Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов'язання у повному обсязі не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов'язань взагалі, оскільки ОСОБА_5 мав можливість виконувати свої зобов'язання первісному кредитору. Крім того, як убачається із матеріалів справи, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було залучено до участі у процесі розгляду справи ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 21 грудня 2015 року, як правонаступник ПАТ «УкрСиббанк».

Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги про те, що без належних та допустимих доказів було встановлено факт переходу права вимоги до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» за кредитним договором, оскільки зазначений договір факторингу не є нікчемним і не визнаний в судовому порядку недійсним, а згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 грудня

2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 15 березня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк