№ 207/1119/18
№ 2/207/958/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2018 року Баглійський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тюлюнової В. Г.

при секретарі Куцевол Л. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю.

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2018 року до суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, а саме: квартири № 21 в будинку № 9, що розташований по вулиці Запорізькій у місті Камянське Дніпропетровської області. Позов обґрунтовано тим, що вказане майно, не дивлячись на те, що є його особистою приватною власністю, адже було придбано ним за власні грошові кошти, не визнається таким. Також, позивач зазначає, що він не проживає з відповідачкою спільною сімєю, що фактично між ними припинилися шлюбні відносини та спірна квартира придбавалася ним для особистих потреб.

В судове засідання викликалися сторони. Позивач та відповідач у судове засідання не зявилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Позов позивачем не уточнювався, вимоги, підстави або предмет позову ним теж не змінювалися. Відповідач надала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення вимог позивача та проти задоволення позову не заперечувала.

Дослідивши матеріали справи з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства, керуючись завданнями цивільного судочинства, оцінюючи належність та допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У судовому засідання встановлено, що позивач перебував у шлюбі із відповідачкою з 28.08.1999 року.

29.12.2015 року позивачем була придбана квартира АДРЕСА_1 (загальна площа 60,7 кв.м.) на підставі договору купівлі-продажу (а. с. 25), посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_3 (реєстраційний № 1118). Ціна вказаної квартири становить 72866,00 грн. (п. 2 договору). Також, цим договором передбачено, що майно набувається на праві спільної сумісної власності подружжя за згоди відповідача (п. 7 договору).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до правових позицій Верховного суду України, викладених у постановах від 16.12.2015 в справі № 6-2641цс15 та від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести обставини, що її спростовують. Цей висновок також слідує із положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Загальними вимогами процесуального права визначено обовязковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне і обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Суд враховує зазначені позивачем обставини та докази того, що між ним та відповідачкою фактично припинилися шлюбні відносини та не ведеться спільне господарство, що вони мешкають окремо та те, що позивач має іншу сімю. Також, суд бере до уваги доходи позивача зазначені у довідці (а. с. 27), які в сумі лише тільки за два місяці вже значно перевищують вартість спірної квартири вказаної у договорі купівлі-продажу. Натомість, доказів про наявність доходів у відповідачки або того, що нею були здійснені витрати на придбання спірної квартири матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу, що в силу ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тому, суд не досліджує обставин та відносин, які виникли у позивача з іншими особами та повязані із цим питання, однак враховує їх, як такі, що мають значення для справи.

Також, суд бере до уваги твердження відповідачки, яка не заперечує проти позову, адже в силу п. 3 та п. 4 ч. 3 ст. 178 ЦПК України, відповідач має право визнати позов повністю або частково, а також погодитись або не погодитись з обставинами, зазначеними в позові.

Отже, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати спірну квартиру спільною сумісною власністю, адже вона була придбана за грошові кошти позивача, який дійсно мав змогу її придбати, а відповідачка цього не заперечує та доказів про інше не надає.

Також, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана не в інтересах сімї, як це випливає із ст. ст. 61, 65 СК України, адже сторони не проживали однією сімєю і обопільно вважають, що між ними шлюбні відносини фактично припинилися. Відповідачка не заперечує проти цього, а також проти того, що позивач придбав спірну квартиру для особистих потреб та за власні кошти.

Згідно ст. ст. 2 та 8 СК України саме Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини, зокрема, між подружжям. Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, обставини, на які посилався позивач, як на підставу свого позову, знайшли своє підтвердження і суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки приписи ст. 81 ЦПК України закріплюють правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу, крім випадків встановлених законом.

Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 728 (сімсот двадцять вісім)грн. 66 коп. покласти на позивача ОСОБА_1

На підставі викладеного, та керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 12, 76-81, 141, 259, 263 - 265, 268 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (загальна площа 60,7 кв.м).

Судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 728 (сімсот двадцять вісім)грн. 66 коп. покласти на позивача ОСОБА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В. Г. Тюлюнова