Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/4268/13-ц

провадження № 61-10558св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник ОСОБА_5, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року у складі судді Новак А. В. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що між сторонами у справі було укладено кредитний договір від 15 серпня 2008 року № 815-003/08Ф, згідно з яким позивач відкрив відповідачу кредитну лінію в іноземній валюті (доларах США) для споживчих цілей із графіком зменшення ліміту кредитування на строк до 15 серпня 2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 14,99 % річних. Відповідач не виконує умови вказаного кредитного договору, внаслідок чого утворилася значна заборгованість. Так, станом на 27 жовтня 2014 року за відповідачем рахується заборгованість у розмірі 41 699,58 доларів США, із яких: зі сплати кредиту - 18 376,00 доларів США; зі сплати процентів - 19 487,58 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 2 587,00 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 1 249,00 доларів США. Вказану суму заборгованості, а також понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 441 грн позивач просив стягнути з відповідача.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог у частині стягнення пені та відсотків за користування кредитом. Зокрема, зазначив, що він не отримав від позивача у кредит ту суму, на яку розраховував, оскільки позивачем було частково припинено надання кредиту у зв'язку з виданням урядом України нормативного акта, який призупинив право банків надавати кошти у кредит. Вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки йому необхідно більше часу для того, щоб домовитися з позивачем про реструктуризацію заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року позов ПАТ КБ «Правекс-Банк» задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 929 053,72 грн та судовий збір у сумі 3 441 грн.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року задоволено частково апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 Змінено рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року у частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та судового збору, що підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк». Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором від 15 серпня 2008 року № 815-003/080, що станом на 27 жовтня 2014 року становить 37 867,54 доларів США та 7 922,51 грн, із яких: за тілом кредиту - 18 376,00 доларів США; за процентами за кредитом - 19 491,54 доларів США; за пенею за несвоєчасне погашення боргу за процентами - 7 922,51 грн. Вирішено питання щодо судового збору. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року залишено без змін.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди неповно з'ясували всі обставини справи та неналежно дослідили матеріали справи. Зокрема, скаржник вказує на те, що у справі відсутні докази направлення позивачем вимог до відповідача про повне дострокове повернення кредитних коштів та отримання відповідачем такої вимоги. Вважає, що суд не дослідив питання про те, чи надсилалася позивачем вимога про усунення порушень кредитних зобов'язань із попередженням про стягнення боргу в примусовому порядку. У зв'язку з цим вважає, що суд задовольнив передчасні вимоги позивача, який не мав права на звернення до суду з цим позовом без дотримання певної процедури. Також вказує на списання 19 вересня 2011 року заборгованості за кредитом та процентами за рахунок резерву і що експертом не було взято до уваги цього факту та не витребувано в банку відповідних підтверджуючих документів для проведення економічного аналізу, що не враховано судами під час розгляду справи. На думку скаржника, суди під час ухвалення рішень керувалися виключно доводами позивача, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Судувказану цивільну справу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані у справі судові рішення (місцевого суду в незміненій частині) - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено та не спростовано відповідачем належним чином, що останній, отримавши кредитні кошти за відповідним кредитним договором, укладеним із позивачем, неналежним чином виконує свої зобов'язання за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_4 заявив клопотання про призначення у справі судової економічної експертизи для з'ясування питань, чи відповідає розрахунок заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «Правекс-Банк» умовам кредитного договору, чи є правильним метод нарахування процентів за кредитним договором, яка сума заборгованості ОСОБА_4 за договором з урахуванням неустойки.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 грудня 2015 року у справі призначено судову економічну експертизу фінансово-кредитних операцій, за висновком якої станом на 27 жовтня 2014 року заборгованість за кредитним договором від 15 серпня 2008 року № 815-003/080 становить 37 867,54 доларів США та 7 922,51 грн, із яких: за тілом кредиту - 18 376,00 доларів США; за процентами за кредитом - 19 491,54 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення боргу за процентами - 7 922,51 грн.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд виходив із того, що вищевказаний висновок експертизи не спростований сторонами у справі, тому суд вважав за можливе врахувати його при розгляді справи по суті заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1050 ЦК України установлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильними, законними та обгрунтованими є висновки суду про часткове задоволення вказаного позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі, який підтверджено належними і допустимими доказами у справі, яка утворилася внаслідок невиконання ним належним чином взятих за договором зобов'язань.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення місцевого суду в незміненій частині та рішення апеляційного суду містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що суди неповно з'ясували всі обставини справи та неналежно дослідили матеріали справи, є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, які є достатньо повними та обґрунтованими.

Посилання заявника в касаційній скарзі на недослідження судом питання про те, чи надсилалася позивачем відповідачу вимога про усунення порушень кредитних зобов'язань із попередженням про стягнення боргу в примусовому порядку, є безпідставним та не впливає на правильність висновків судів про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості. Порушене право позивача внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором підлягає захисту в обраний позивачем спосіб з урахуванням висновків експертизи щодо розміру заборгованості. У зв'язку з цим відсутні підстави для висновків, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, оскільки задовольнив передчасні вимоги позивача, який, на думку скаржника, не мав права на звернення до суду з цим позовом без дотримання певної процедури. Те саме стосується доводів касаційної скарги про те, що суди під час ухвалення рішень керувалися виключно доводами позивача, які не відповідають дійсним обставинам справи.

Стосовно посилання скаржника на списання заборгованості за кредитом та процентами за рахунок резерву, то це питання не досліджувалося ні експертом під час проведення експертизи, ні судом, тому не може перевірятися касаційним судом.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог ЦПК України не належить до повноважень касаційного суду.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду в незміненій частині та апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого суду в незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє представник ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик