Провадження № 2/234/665/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області

у складі судді Михальченко А.О.

секретар судового засідання Вербовецька Д.В., Ситник О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Краматорську

цивільну справу № 234/17817/17 за позовом

ОСОБА_1

до

Фізичної особи підприємця

ОСОБА_2

Третя особа, яка не заявила самостійних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Стеко»

про визнання правочину недійсним та повернення грошових коштів

за участю:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22.11.2017 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2, третя особа, яка не заявила самостійних вимог ТОВ «Завод Стеко» про визнання правочину недійсним та повернення сплачених грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що 15.06.2017 між нею, ОСОБА_1, та ФОП ОСОБА_2 укладено договір на встановлення металопластикових вікон ТОВ «Завод Стеко» в належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

При підписанні договору вона повідомила представникам відповідача про те, що може придбати вікна лише у розстрочку. Працівники ФОП ОСОБА_2 запевнили її, що вікна ними встановлюються виключно в розстрочку.

Однак, протягом 10-15 хвилин після візиту ФОП ОСОБА_2 їй надійшло повідомлення про заборгованість у розмірі 4 166,65 грн. та оформлення кредиту у розмірі 25 000 грн. 00 коп., що на її думку означало, що з її картки були зняті 25 000 грн. 00 коп., хоча такої домовленості між нею та ФОП ОСОБА_2 не було, своєї згоди на оформлення кредиту вона не надавала.

Вважаючи, що була введена в оману, вона відразу звернулася до офісу ФОП ОСОБА_2 з вимогою про скасування договору, який був підписаний, однак відповідач відмовив їй у скасуванні договору та підписанні чеку про транзакцію коштів та поверненні її коштів.

Крім того зазначає, що в договорі зазначено зовсім інший профіль зі значно нижчою вартістю та нижчою якістю, ніж профіль про який розповідав ФОП Джафаров та його представники.

З приводу зазначених обставин вона зверталася до правоохоронних органів.

Крім того, ФОП ОСОБА_2 не є та не був дилером ТОВ «Завод Стеко».

Отже, вважає, що дії відповідача є незаконними, правочин недійсним, а договір купівлі-продажу від 15.06.2017 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 таким, що підлягає скасуванню, так як в порушення ЗУ «Про захист прав споживачів» ОСОБА_2 не надав жодної інформації про товар, який вона могла отримати, а договір складений таким чином, що навіть проведення робіт із установки вікон можуть не проводитись.

Враховуючи викладене, просила суд визнати правочин щодо складання договору між нею та ФОП ОСОБА_2 недійсним; скасувати договір від 15.06.2017 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2; стягнути з ФОП ОСОБА_2 сплачені внаслідок недійсності правочину 25 000 грн. 00 коп.; стягнути з ФОП ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 25 000 грн. 00 коп.

Ухвалою від 27.11.2017 провадження по справі відкрите.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та додатково пояснила, що фактично відповідач та його працівники не проводили жодних замірів вікон у її квартирі, поводили себе дуже наполегливо, чим позбавили її можливості ознайомитись з умовами договору. Вона знаходилась у розгубленому стані, а тому не зовсім розуміла, що саме зазначено у договорі. Також зазначила, що ОСОБА_2 порушив умови договору, а саме п.1.7, п.7.6, п.2.1, п.3.1. Надана ним видаткова накладна не надає доказів про виготовлення вікон за договором. Також зазначила, що 15.06.2017 надала ОСОБА_2 заяву про відміну транзакції коштів, але він відмовив. Просила позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі та пояснили, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, викладені обставини в більшості не відповідають реальним обставинам справи. Так, дійсно 15.06.2017р. між позивачем та відповідачем був укладений договір на надання послуг по виготовленню віконних конструкцій. Договір був укладений особисто позивачем, яка в свою чергу є повнолітньою, дієздатною особою, про що свідчить її підпис у договорі від 15.06.2017р., додатку до договору від того дня. Крім того, позивач особисто вибрала порядок розрахунку, скориставшись послугами банківської установи.

Згідно з укладеним між відповідачем та позивачем договором від 15.06.2017р., відповідач виготовив та намагався доставити вироблені віконні конструкції, яка замовляла позивач у встановлені строки.

Разом з тим, позивач в своєму позові зазначає, що вона після укладання договору звернулась до офісу відповідача та вимагала скасувати договір.

Вказане не відповідає дійсності, крім того, позивачем не надається жодного належного, письмового доказу на підтвердження цього.

Відповідачем направлялось повідомлення позивача про отримання виготовлених конструкцій, однак позивач проігнорувала дане повідомлення і за вказаною у договорі адресою не знаходилась.

Дії позивача, які на її думку були направлені на розірвання договору були вчинені після прийняття замовлення та його виготовлення.

В подальшому, вже 14.09.2017р. було направлено повторне повідомлення позивачу про час та місце отримання виготовленої продукції. Однак і повторне повідомлення було проігноровано позивачем з невідомих причин.

Тобто, відповідачем були виконані умови укладеного між ними договору в частині розділу 1 договору (предмет договору), Розділу 2, 3 (вартість, обовязки сторін).

В даному випадку є очевидним порушення з боку позивача положень ст.865 ЦК України. Позивач мала право відмовитись від укладеного між сторонами договору у відповідності до наведеної вище норми, тобто розірвати укладений договір.

Позивач добровільно сплатила послуги відповідача, скориставшись послугами банківської установи і це було її право, такий обовязок договором, який був укладений між сторонами не визначений.

Посилання позивача в позовній заяві на той факт, що відповідачем послуги були виконані не належним чином, зокрема тим, що профіль з якого виконані віконні вироби не відповідають умовам договору, взагалі є недоведеним та надуманим.

Укладений між сторонами договір свідчить про те, що позивач отримала вичерпну інформацію про товар, який замовляла, що передбачено ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.3.3 існуючого між мною та позивачем договору.

Враховуючи викладене просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

19.12.2017 до суду надійшли пояснення третьої особи щодо позову. Так, ТОВ «Завод Стеко» зазначило, що 13.08.2014 між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Завод Стеко» було укладено договір постачання №15534. Згідно з умовами договору ФОП ОСОБА_2Я, був покупцем товару, що виробляється на заводах ТОВ «Завод Стеко». Станом на 19.12.2017 договір припинено. Останній продаж ОСОБА_2 було зроблено 10.07.2017. Після цього часу замовлень від ОСОБА_2 не було. Станом на 15.06.2017 ОСОБА_2 був покупцем ТОВ «Завод Стеко». Щодо замовлення товару, яке було здійснено ОСОБА_2 для ОСОБА_1 повідомити нічого не мають можливості, оскільки у наданих документах відсутні якісні характеристики замовленого товару.

Представник третьої особи у судове засідання не зявився, що у відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши учасників судового розгляду, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Як передбачено статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

15 червня 2017 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до п.1.1 якого ОСОБА_1 (замовник) доручила, а ФОП ОСОБА_2 (виконавець) зобовязався організувати роботи з виготовлення та передання у власність ПВХ конструкцій за розцінками виконавця.

Замовник зобовязався оплатити та прийняти готові вироби та роботу згідно умов Договору (п.1.2). Визначено колір профілю білий, заповнення 4х16, профіль ПВХ Steko S 300.

Вартість виробів, згідно п.2.1. Договору, 25 000 грн. 00 коп., яка вноситься Замовником у день підписання договору.

Відповідно до п.3.1 Договору Замовник зобовязався сплатити вартість виробів на умовах, які встановлені договором.

Після виконання п.3.1. Виконавець зобовязався передати у власність Замовника виготовлені вироби протягом 40 робочих днів з моменту укладення договору. (п.3.2. Договору)

Перед придбанням продукції Замовник ознайомлений зі споживчими властивостями товару та послуг, наданих йому Виконавцем у вигляді нормативних документів (сертифікати якості, технічні умови тощо) фірми-виробника, у відповідності до ЗУ «Про захист прав споживачів». (п.3.3. Договору).

В момент укладення договору Замовнику ОСОБА_1, Виконавцем видано гарантійний талон на вікна (двері) з ПВХ, що підтверджується її власним підписом.

На виконання свого зобовязання за Договором, позивач ОСОБА_1, скористалася сервісом ПАТ КБ «Приватбанк» та 15.06.2017 з її карткового рахунку №022563 було здійснено перший платіж за покупку на суму 25 000 грн. в Стеко м. Краматорськ в розмірі 4 166 грн. 65 коп., що підтверджується випискою по картці від 03.02.2018.

Позивач у судовому зазначені обставини не заперечувала та пояснила, що дійсно в момент укладення Договору здійснила переказ грошових коштів зі своєї кредитної картки на рахунок ФОП ОСОБА_2.

Також з виписки ПАТ КБ «Приватбанк» судом встановлено, що в період з 15.06.2017-31.12.2017 з кредитної картки ОСОБА_1 частковими платежами була сплачена повна вартість ПВХ конструкцій за Договором.

При цьому суд не приймає до уваги заявку на відміну транзакції, яка надана позивачем на підтвердження позовних вимог, так як зазначена заявка не містить ніяких відміток, підписів, штампів, що не дає можливості встановити коли, ким і для подання кому вона була складена.

ФОП ОСОБА_2, на виконання своїх договірних зобовязань, повідомленням від 14.09.2017 року, яке направлено ОСОБА_1 поштовим листом з описом вкладення, що підтверджується фіскальним чеком Укрпошти та описом вкладення зі штемпелем поштового відділення від 22.09.2017, повторно повідомив позивача про необхідність повідомити Виконавця про дату та час її знаходження вдома з метою прийняття конструкцій, вказаних у п. 1 договору.

Таким чином, судом встановлено, що ФОП ОСОБА_2 виконував свої договірні зобовязання належним чином, а ОСОБА_1 ухиляється від доставки ПВХ конструкцій.

При цьому, незважаючи на вказані обставини, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що її було введено в оману.

Оцінюючи зазначені доводи позивача суд приходить до висновку, що вони не знайшли свого підтвердження у наданих суду доказах.

Так, відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. Помилка є результатом невірного уявлення про обставини правочину. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до положень, закріплених у частині 1 та 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Так, з письмових пояснень ТОВ «Завод Стеко» судом встановлено, що 13.08.2014 між ФОП ОСОБА_2 та ТОВ «Завод Стеко» було укладено договір постачання №15534. Згідно з умовами договору ФОП ОСОБА_2Я, був покупцем товару, що виробляється на заводах ТОВ «Завод Стеко». Станом на 19.12.2017 договір припинено. Останній продаж ОСОБА_2 було зроблено 10.07.2017. Після цього часу замовлень від ОСОБА_2 не було. Станом на 15.06.2017 ОСОБА_2 був покупцем ТОВ «Завод Стеко».

Крім того, зазначені у поясненнях ТОВ «Завод Стеко» обставини знайшли своє підтвердження у видатковій накладній №290602 від 28.06.2017 з якої суд вбачає, що ФОП ОСОБА_2 замовив у ТОВ «Завод Стеко» на виконання договору №15534 від 13.08.2014 ПВХ вікна на загальну суму 36 871 грн. 22 коп.

Таким чином, судом встановлено, що позивач підписала оспорюваний договір та додаток до договору №1 щодо погодження технічного креслення виробів, які виготовляються, тому її посилання на ту обставину, що з боку відповідача мала місце омана стосовно того, що він є представником ТОВ «Завод Стеко», а також щодо умов договору не підтверджуються матеріалами справи.

Щодо звернення ОСОБА_1 16.06.2017 до правоохоронних органів з заявою про вчинення злочину щодо неї з боку ФОП ОСОБА_2 суд зазначає, що кожна особа має право звертатися до правоохоронних органів, якщо вважає, що відносно неї було скоєно злочин.

З відповіді Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області від 27.06.2017 суд вбачає, що поліцією була проведена перевірка викладених у заяві ОСОБА_1 фактів та підстав для внесення матеріалів до ЄРДР виявлено не було.

Суду не надано доказів на підтвердження того, що бездіяльність поліції щодо невнесення відомостей до ЄРДР була оскаржена ОСОБА_1 у порядку Кримінального процесуального кодексу України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що доводи ОСОБА_1 про те, що ФОП ОСОБА_2 ввів її в оману є необґрунтованими та безпідставними.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання правочину щодо складання договору між нею та ФОП ОСОБА_2 недійсним; скасування договору від 15.06.2017 між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2; стягнення з ФОП ОСОБА_2 сплачених внаслідок недійсності правочину 25 000 грн. 00 коп. є недоведеними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у пунктах 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише тоді, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди, а також при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Право на відшкодування моральної шкоди відповідно до п.5 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають, якщо шкода завдана внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для відшкодування моральної шкоди позивачці немає, а відтак у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 141, 264, 265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (84300, АДРЕСА_2) до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (93000, АДРЕСА_3), третя особа, яка не заявила самостійних вимог Товариство з обмеженою відповідальністю «Завод Стеко» (49000, м. Дніпро, вул. Артельна, буд.11) про визнання правочину недійсним та повернення грошових коштів залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до Апеляційного суду Донецької області через Краматорський міський суд Донецької області.

Повний текст рішення виготовлений суддею 26.06.2018 у м. Краматорськ Донецької області.

Суддя ОСОБА_4