Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 644/4342/16-ц

провадження № 61-14664св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Елавус ЛТД»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року у складі колегії суддів: Довгаль А. П., Коваленко І. П., Овсяннікової А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» (далі - ТОВ «Елавус ЛТД») середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, щопрацювала у ТОВ «Елавус ЛТД» на посаді майстра виробничого цеху. 28 січня 2014 року її було звільнено з роботи. Судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом міста Харкова від 26 березня 2014 року, з відповідача на її користь стягнуто заборгованість із заробітної плати у розмірі 17 924 грн 48 коп. У подальшому рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2014 року з ТОВ «Елавус ЛТД» на її користь стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку під час звільнення за період із 28 січня 2014 року до 25 лютого 2014 року у розмірі 4 453 грн 17 коп., а заочним рішенням того ж суду від 02 березня 2015 року з відповідача на її користь стягнуто заборгованість із заробітної плати за період із 01 грудня 2013 року до 31 грудня 2013 року в розмірі 2 122 грн 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 26 лютого 2014 року до 05 січня 2015 року в сумі 51 657 грн 46 коп., компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 05 січня 2015 року в розмірі 4 208 грн 09 коп. Лише у грудні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Центр нерухомості - Рідна Україна», яке було єдиним учасником відповідача на час подання цього позову, провело з нею остаточний розрахунок.

Посилаючись на те, що товариство несвоєчасно з нею розрахувалося, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з ТОВ «Елавус ЛТД» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 06 січня 2015 року до 15 грудня 2015 року у розмірі 56 485 грн 26 коп. та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 06 січня 2015 року до 15 грудня 2015 року у сумі 24 384 грн 69 коп.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанцій дійшов висновку про те, що всупереч вимогам частини другої статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» позивач не пред'явила конкурсні вимоги про стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 06 січня 2015 року до 15 грудня 2015 року у розмірі 56 485 грн 26 коп. та компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату за період із 06 січня 2015 року до 15 грудня 2015 року у сумі 24 384 грн 69 коп. у справі про визнання ТОВ «Елавус ЛТД» банкрутом (справа № 922/3048/15).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 26 вересня 2016 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 55 036 грн 92 коп. та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну сплату в сумі 8 065 грн 49 коп. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що непроведення розрахунку з позивачем у день її звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Оскільки фактично заборгованість ОСОБА_3 була виплачена 15 грудня 2015 року з вини роботодавця, тому на її користь підлягають стягненню 55 036 грн 92 коп.середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 8 065 грн 49 коп. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасною виплатою коштів.

У квітні 2017 року ТОВ «Елавус ЛТД» подало касаційну скаргу, у якій з урахуванням заяви про зміну касаційної скарги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Особа, яка подала касаційну скаргу, аргументує її тим, що апеляційний суд при вирішенні справи неправильно обрахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату. Крім того, судом апеляційної інстанції не було враховано, що під час розгляду справи про банкрутство ТОВ «Елавус ЛТД» позивач у визначений господарським судом строк не пред'явила вимог про стягнення спірних сум, а тому вони згідно з частиною четвертою статті 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» вважаються погашеними.

У травні 2017 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, у якому зазначила, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Вважає вимоги касаційної скарги ТОВ «Елавус ЛТД» безпідставними.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року справу № 644/4342/16-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 644/4342/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працювала у ТОВ «Елавус ЛТД» на посаді майстра виробничого цеху. Наказом товариства від 28 січня 2014 року була звільнена з роботи згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. У день звільнення остаточний розрахунок з виплати зарплати з нею не був проведений, внаслідок чого вона була вимушена звертатися до суду з вимогами про стягнення належних їй сум.

Судовим наказом, виданим 26 березня 2014 року Орджонікідзевським районним судом міста Харкова, стягнуто із ТОВ «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_3 зарплату за період із серпня до листопада 2013 року у розмірі 17 924 грн 48 коп.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 квітня 2014 року стягнуто з ТОВ «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 28 січня 2014 року до 25 лютого 2014 року у сумі 4 453 грн 17 коп.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 березня 2015 року з ТОВ «Елавус ЛТД» на користь ОСОБА_3 стягнуто заборгованість із зарплати за період із 01 грудня 2013 року по 31 грудня 2013 року в сумі 2 122 грн 99 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 26 лютого 2014 року до 05 січня 2015 року у розмірі 51 657 грн 46 коп., компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 09 січня 2015 року в сумі 4 208 грн 09 коп.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 23 червня 2015 року порушено провадження у справі про банкрутство ТОВ «Елавус ЛТД».

Відповідно до ухвали господарського суду Харківської області від 23 жовтня 2015 року визнано кредиторські вимоги ОСОБА_3 до ТОВ «Елавус ЛТД» у розмірі 17 924 грн 48 коп. та включено їх до першої черги задоволення вимог кредиторів боржника.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15 січня 2016 року провадження у справі про банкрутство ТОВ «Елавус ЛТД» припинено у зв'язку із задоволенням всіх кредиторських вимог, у тому числі й позивача.

Частиною четвертою статті 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до частини четвертої статті 83 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у випадку, передбаченому пунктом 7 частини першої цієї статті, господарський суд в ухвалі про припинення провадження у справі зазначає, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений цим Законом строк або відхилені господарським судом, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними документами визнаються такими, що не підлягають виконанню.

Підставою для звернення до суду з цим позовом слугувала та обставина, що заборгованість позивачу фактично була виплачена у повному обсязі лише 28 грудня 2015 року.

Таким чином, суд першої інстанції, правильно застосувавши вищенаведені положення Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, з дотриманням норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з тим, що у межах розгляду господарським судом справи про визнання відповідача банкрутом позивач не заявила у встановлений строк вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за нараховану, але не виплачену заробітну плату, отже, такі вимоги є погашеними.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального закону, тому рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Елавус ЛТД» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року скасувати.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 26 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття цієї постанови скасоване рішення апеляційного суду Харківської області від 28 березня 2017 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат