РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 червня 2018 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Балан Т.В.,
за участі представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики
02.11.2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики, та уточнивши позовні вимоги (а.с. 11-14) просить: - стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики в розмірі 4056000 грн. та відшкодувати понесені судові витрати.
Ухвалою судді від 28.11.2017 року провадження у справі відкрито та призначено судове засідання.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 28.11.2017 року за клопотанням позивача вжито заходів забезпечення позову. (а.с. 32).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08.02.2018 року на виконання п.9 ч.1 розділу XIII ЦПК України призначено підготовче судове засідання.
02.05.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. (а.с. 73-76).
Відповідно до ухвали Київського районного суду м. Харкова від 02.05.2018 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду. (а.с. 86).
08.05.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, вказані в позові.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів позову, з підстав, які вказані у відзиву на позовну заяву.
Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
Судом встановлено, що 10 червня 2017 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 260000 грн. зі строком повернення грошових коштів не пізніше 10.09.2017 року. Даний договір підписаний сторонами, оглянутий в судовому засіданні та залучений позивачем до матеріалів справи. (а.с. 66-67)
Судом встановлено, що 11 серпня 2017 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 390000 грн. зі строком повернення грошових коштів не пізніше 11.10.2017 року. Даний договір підписаний сторонами, оглянутий в судовому засіданні та залучений позивачем до матеріалів справи. (а.с. 69-70)
Також, до матеріалів справи залучені розписки відповідача ОСОБА_4 про отримання грошових коштів за договорами позики від 10.06.2017 року та від 11.08.2017 року. (а.с. 15,16).
Згідно умов цих договорів (п.9.3), разі порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором, він зобовязується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в пункті 1 договору, в одноденний строк з моменту порушення умов договору. Також, позичальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної в пункті 1 договору, за кожен день прострочення виконання будь-якого зобовязання за договором, в одноденний строк з моменту порушення умов договору. (п.9.4.)
Позивачем розраховано загальну суму заборгованості у розмірі 4056000 грн. по договорах позики від 10.06.2017 року та від 11.08.2017 року, яку і просить стягнути в позові: - за договором позики від 10.06.2017 року станом на 10.11.2017 року складає 2106000 грн.=260000 грн. +260000 грн. + 1586000 грн.; - за договором позики від 11.08.2017 року станом на 10.11.2017 року складає 1950000 грн. =390000 грн.+390000 грн. + 1170000 грн.
Даних про скасування вищезазначених договорів або про визнання їх недійсними суду під час розгляду справи не надано. Представником позивача та представником відповідача в судовому засіданні повідомлено, що дані договори не оскаржені в судовому порядку, не визнані недійсними, не скасовані та з приводу даних договорів кримінальних справ немає.
Також, в судовому засіданні повідомлено, що договори позики від 10.06.2017 року та від 11.08.2017 року з боку відповідача не виконані в повному обсязі. Представник відповідача не заперечував і того факту, що договори від 10.06.2017 року та від 11.08.2017 року укладені сторонами, підписані відповідачем ОСОБА_4 та не заперечував факт отримання грошових коштів відповідачем ОСОБА_4 в розмірі, визначеному в договорах на умовах, вказаних в договорі.
Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту.
Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.
Тобто, відповідно до положень цивільного законодавства, сторони самостійно, на свій розсуд визначають умови договору, виконання яких в подальшому є для сторін обовязковим. Відповідач, укладаючи договори позики, погодилася з усіма його умовами: сумою грошових коштів, строком повернення, відсутністю процентної ставки, відповідальністю за невиконання умов договору та інше.
Як вбачається, позивач всі свої зобовязання за договорами виконав, що підтверджено відповідними розписками, але у визначений сторонами строк грошові кошти йому повернуто не було
Відповідач, не заперечуючи факту підписання договору позики та отримання грошових коштів у сумах, визначених договорами, заперечує власний обовязок повернути зазначені суми на умовах, визначених договором, зі сплатою пені та штрафних санкцій, які визначені умовами договору і з якими відповідач погодилася, про що свідчить її підпис на зазначених договорах.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Дана позиція підтверджена також і постановою ВСУ від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання його умов сторонами.
За змістом положень ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно зі ст. 1046 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За представленим до суду розрахунком заборгованість відповідача перед позивачем у вигляді неповернутих грошових коштів складає - за договором позики від 10.06.2017 року станом на 10.11.2017 року складає 2106000 грн.=260000 грн. +260000 грн. + 1586000 грн.; - за договором позики від 11.08.2017 року станом на 10.11.2017 року складає 1950000 грн. =390000 грн.+390000 грн. + 1170000 грн. Даних на спростування або невірність розрахунку суду під час розгляду справи не надано.
Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.
Якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК).
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню в передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до ч.1 ст.550 ЦК право на неустойку виникає незалежно від наявності в кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання.
Відповідно до ст.549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме й нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч.ч.12 ст.551 ЦК).
Як установлено судом, за умовами договорів (п.9.3), разі порушення позичальником будь-якого зобовязання за договором, він зобовязується сплатити на користь позикодавця штраф розміром 100% від суми, визначеної в пункті 1 договору, в одноденний строк з моменту порушення умов договору. Також, позичальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі 10% від суми, визначеної в пункті 1 договору, за кожен день прострочення виконання будь-якого зобовязання за договором, в одноденний строк з моменту порушення умов договору. (п.9.4.)
Вирішуючи питання про стягнення суми боргу та стягнення штрафу за договором відповідно до п.9.3. суд виходить з того, що відповідач порушила умову договору щодо повернення боргу у встановлений кінцевий термін повернення, у зв*язку з чим суд задовольняє ці позовні вимоги в повному обсязі.
Однак, суд задовольняючи вимоги про стягнення пені за п.9.4. договору, приходить до висновку про часткове задоволення вимог в цій частині.
Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.
Отже, ч.3 ст.551 ЦК України, з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Таким чином, враховуючи, що розмір пені значно перевищує суму боргу суд застосовує до спірних правовідносин норму ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшує розмір пені за договором позики від 10.06.2017 року до 300000 грн., а за договором позики від 11.08.2017 року до 400000 грн. Також, судом враховані межі позовних вимог, які заявлені позивачем та не були змінені на момент розгляду справи.
Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 2000000 грн.: суму боргу за договором позики від 10.06.2017 року у розмірі 820000 грн., яка складається з суми боргу 260000 грн., штрафу у розмірі 260000 грн. та пені в розмірі 300000 грн.; суму боргу за договором позики від 11.08.2017 року у розмірі 1180000 грн., яка складається з суми боргу 390000 грн., штрафу в розмірі 390000 грн. та пені в розмірі 400000 грн.
Оскільки суду під час розгляду справи доказів на спростування доводів позивача не надано, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є обґрунтованими та задовольняє їх в тій частині, яка вказана в рішенні суду.
Стосовно доводів відповідача про те, що відповідачка не мала можливості повернути грошові кошти особисто позивачу, так як він не виходив на зв'язок та не повідомляв свого місця знаходження, а тому навмисно створив ситуацію (прострочення кредитора), при якій відповідачка не мала можливості повернути кошти, суд зазначає, що ці доводи є голослівними та нічим не підтверджені та такими, що не знайшли свого підтвердження в даному судовому засіданні.
Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Крім того, як повідомив представник відповідача під час судового розгляду, грошові кошти не повернуті станом на момент винесення рішення, в то му числі і протягом усього часу розгляду справи в суді з моменту подання позовної заяви в листопаді 2017 року. Суд звертає увагу на те, що відповідач не позбавлена була і з моменту звернення до суду вирішити питання мирного врегулювання спору шляхом повернення грошових коштів, в тому числі і під час судового розгляду, або іншим шляхом, як визначеного в договорі, або передбачено чинним законодавством.
Також, є голослівними припущення представника відповідача щодо інших чотирьох осіб, стосовно майна яких було накладено арешт за позовами позивача, що вбачається з наданого реєстру речових прав.
Суд зазначає, що згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Також, є необґрунтованими і доводи відповідача в тій частині щодо не пропуску строку повернення боргу за договорами, оскільки договорами передбачені строки повернення грошових коштів: не пізніше 10.09.2017 року за договором позики від 10.06.2017 року та не пізніше 11.10.2017 року за договором позики від 11.08.2017 року, а згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
За таких обставин з відповідача підлягають стягненню сплачений судовий збір на користь позивача пропорційно до задоволеної частини.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 160, 256, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати пропорційно від задоволеної частини в розмірі 3920 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Харківської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя