Ухвала

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 127/7029/15-ц

провадження № 61-9018св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В.П.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Марчук В. С., Жданкіна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсними договори купівлі-продажу автобуса «Мерседес-412» від 19 березня 2015 року, укладений у формі довідки-рахунка між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, від 18 листопада 2015 року, укладений у формі довідки-рахунка між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; легкового автомобіля ВМW, моделі «523І» від 19 березня 2015 року, укладений у формі довідки-рахунка між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; від 09 вересня 2015 року, укладений у формі довідки-рахунка між ОСОБА_5 В та ОСОБА_8

Поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за нею право власності на 39/100 частин квартири АДРЕСА_1 визнати за ОСОБА_4 право особистої власності на грошові кошти на загальну суму 300 000 грн від проданих автомобілів; стягнути з ОСОБА_4 компенсацію за належну частку у майні, яке є сумісною власністю подружжя, та відчужене без її згоди.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 18 вересня 1999 року до 24 лютого 2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, під час якого ними придбано кімнату в квартирі АДРЕСА_1 (39/100 часток), автомобіль ВМW моделі «523І» та автобус «Мерседес-412». Зазначені транспортні засоби ОСОБА_4 без її згоди продав, які, у свою чергу, у подальшому були перепродані.

Добровільної згоди щрлр поділу спільно нажитого майна вони дійти не можуть.

У червні 2015 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов, у якому просив визнати за ним право особистої власності на автомобілі ВМW моделі «523І» та «Mersedes-412».

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що спірні автомобілі є його особистою приватною власністю, оскільки використовувалися у його господарській діяльності з метою одержання прибутку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 травня 2016 року у складі судді Жмудя О. О. первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на ? частину від 39/100 часток квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію за належну їй частку у майні, яке є сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди ОСОБА_3, в сумі 79 073,50 грн.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вищезазначене майно було придбане в період перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Спірними автомобілями відповідач розпорядився на власний розсуд без письмової згоди позивача, тому остання має право на 1/2 частину грошової компенсації від їх вартості, виходячи з ціни, за яку вони були продані.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині розміру компенсації, а саме: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 150 000 грн у рахунок компенсації від вартості продажу автомобілів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині компенсації грошових коштів від вартості продажу автомобілів, апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд при визначенні загального розміру компенсації помилково взяв до уваги вартість реалізованих автомобілів, яка була вказана в довідці-рахунку.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_9 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема статті 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга аргументована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що в цьому випадку автомобілі були реалізовані без згоди одного із подружжя, а тому можна вважати, що згоди не досягнуто, а відтак, застосовується дійсна вартість транспортних засобів на час розгляду справи.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог щодо компенсації грошових коштів від вартості продажу автомобілів, в іншій частині судове рішення не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 127/7029/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об'єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об'єднаної палати.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати заслухав суддю-доповідача, дослідив матеріали справи та перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, за результатами чого зробив висновок про наявність правових підстав для передачі справи на розгляд ОбєднаноїПалати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

Судами встановлено, щоз 18 вересня 1999 року ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який розірваний на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2015 року.

Під час шлюбу сторонами було придбано частину квартири АДРЕСА_1 та автомобілі ВМW моделі «523І», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, вартістю 10 000 доларів США, що еквівалентно 260 000 грн, та «Mersedes-412», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року випуску, вартістю 11 000 доларів США, що еквівалентно 286 000 грн, які були зареєстровані за ОСОБА_4

Відповідно до довідки-рахунка від 19 березня 2016 року ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 транспортний засіб БМВ моделі «523І», реєстраційний номер НОМЕР_2, 2012 року випуску за 85 000 грн.

19 березня 2015 року на підставі довідки-рахунку ОСОБА_4 продав ОСОБА_6 автобус марки «Mersedes-412» за 73 148 грн.

У подальшому вказані вище автомобілі були перепродані іншим відповідачам.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі статтею 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшли висновку про те, що вищезазначене майно є спільним майном подружжя й підлягає поділу в порядку статей 70, 71 СК України.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (зі змінами і доповненнями) у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Відповідно до пункту 22 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Визначаючи розмір грошової компенсації ? частини вартості спірних автомобілів, суд першої інстанції виходив із того, що розмір компенсації за належну частку у майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, за яку це майно було продано (85 000,00 грн + 73 147,00 грн : 2 = 79 073,50 грн). Тобто розмір компенсації за належну частку у майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається із суми, за яку це майно було продано, а не із вартості аналогічного автомобіля на момент його відчуження.

Апеляційний суд, пославшись на роз'яснення, викладені у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначив розмір грошової компенсації ? частини вартості спірних автомобілів, виходячи із загальної їх вартості на час розгляду справи.

При цьому, послався на те, що місцевий суд при визначенні загального розміру компенсації помилково взяв до уваги вартість реалізованих автомобілів, яка була вказана в довідці-рахунку.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати у постанові від 18 квітня 2016 року у справі № 180/254/15-ц (провадження № 61-5231св18), встановивши, що відповідачем відчужено автомобіль, який належить до спільного майна подружжя, без згоди позивача, погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції, про те, що з відповідача підлягає стягненню компенсація 1/2 його вартості, виходячи з вартості, яка встановлена на момент розгляду справи згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 05 січня 2016 року. Враховуючи, що автомобіль був проданий у грудні 2014 року за 58 000 грн, касаційний суд погодився з судами попередніх інстанцій про те, що на час поділу майна подружжя у квітні 2016 року вказана ціна не була дійсною ринковою вартістю спільного майна.

Інший правовий висновок зробив Верховним Суд у складі колегії суддів Першої судової палати у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 201/14044/16-ц (провадження № 61-189ск17).

Зазначив, що документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, є довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Ураховуючи те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного автомобіля, не скористались правом на звернення з клопотанням про призначення автотоварознавчої експертизи, касаційний суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу та засвідчує дійсну вартість відчужуваного автомобіля, а тому позивач має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля від тієї суми, за яку він був проданий. Доводи касаційної скарги про те, що судами не взято до уваги висновок автотоварознавчого дослідження від 12 лютого 2015 року не заслуговують на увагу, оскільки визначення вартості автомобіля було здійснено після його відчуження без його огляду, на підставі статистичних даних та оголошень з веб-сайту з продажу автомобілів, які мають схожі технічні характеристики, а відтак зазначений висновок не можна вважати повним та об'єктивним.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати вважає, що вирішення цих правових питань, з урахуванням наведених вище правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах, містить правову проблему, пов'язану з формування єдиної правозастосовної практики, що підлягає вирішенню Обєднаною Палатою Касаційного цивільного суду.

Однакове застосування закону забезпечує верховенство права, рівність перед законом та правову визначеність у державі.

Однакове застосування одних й тих самих норм права поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також підвищує довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

У зв'язку з наведеним, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає необхідним передати зазначену справу на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Керуючись статтями 403, 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Обєднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду цивільну справу № 127/7029/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поділ майна подружжя, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило