Номер провадження: 22-ц/785/3865/18
Номер справи місцевого суду: 520/1175/16-ц
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом,

встановив:

04.02.2016 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, посвідчений 12.08.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю.; визнати за ОСОБА_5 право приватної власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.

В подальшому, а саме 14.12.2017 року позивач ОСОБА_5 надав до суду уточнену позовну заяву, в якій на підставі ст. ст. 203, 215, 1233, 1257 ЦК України просить визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3, посвідчений 12.08.2009 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю.; визнати за ОСОБА_5 право приватної власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати у розмірі 9720,82 грн.

При цьому позивач посилався на те, що він є онуком померлої ОСОБА_7, яка була особою похилого віку, та внаслідок хворобливого стану здоров'я не могла усвідомлювати значення своїх дій при складанні заповіту на відповідача. У зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом.

До судового засідання позивач ОСОБА_5 не з'явився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву представника позивача ОСОБА_9 про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник до судового засідання, в якому було ухвалено оскаржуване судове рішення, не з'явилися.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 були задоволені.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вищевказане судове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач ОСОБА_5 є онуком ОСОБА_7, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років померла.

Зазначені обставини визнані учасниками справи та підтверджуються наявними у справі доказами, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З цих же підстав вважаються встановленими ті обставини, що після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_3 від 23.09.1996 року (т.1, а.с. 12).

Як встановлено судом, 12.08.2009 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповіла відповідачу ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (далі - спадкова квартира), посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Сімоновою О.Ю. та зареєстрований за НОМЕР_2 (т.1, а.с. 55).

Оскільки із наданої суду спадкової справи вбачається, що і заявою про прийняття спадщини до майна померлої ОСОБА_7 звернувся 24.11.2015 року онук ОСОБА_5 - позивач та 03.02.2016 року - ОСОБА_3 - відповідач у справі, то спірним в даному випадку являється питання про те, чи є підстави для визнання вищевказаного заповіту недійсним та хто має успадкувати спадкову квартиру.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що спадкодавець ОСОБА_7 під час укладання оспорюваного правочину була людиною похилого віку, хворіла, були наявні випадки не сприйняття дійсних подій, сплутаності свідомості, у зв'язку з чим позивач вважав, що ОСОБА_7 не могла усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач стверджував, що оспорюваним правочином порушуються його права та законні інтереси, що і стало підставою для звернення до суду.

За змістом положення абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Як встановлено судом, спадкодавець ОСОБА_7 є бабусею позивача ОСОБА_5

Із свідоцтва про смерть НОМЕР_1 слідує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 44 років помер батько позивача - ОСОБА_10, актовий запис № 3107 (т.1, а.с. 13), який був сином ОСОБА_7

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що відповідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України, внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У зв'язку з цим, позивач ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 за правом представлення в порядку ст. 1266 ЦК України, як внук померлої, так як батько позивача помер на час відкриття спадщини.

Тобто, зазначені обставини свідчать про те, що позивач ОСОБА_5 правомірно звернувся до суду із вимогами про визнання заповіту від 12.08.2009 року недійсним, оскільки є спадкоємцем першої черги після ОСОБА_7 за правом представлення, а спірним заповітом порушуються його права на спадкування.

Позивач обгрунтовував свої позовні вимоги тим, що згідно ст. 225 ЦК України, положення якої передбачають, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Крім того, відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Так, на виконання положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судом за клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 10.11.2016 року було призначено посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу.

Згідно висновку № 16-5476 посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, складеного 25.09.2017 року (т.2, а.с. 8-29), судові експерти, психолог та психіатр прийшли до висновку, що у ОСОБА_7 були наявні індивідуально-психологічні особливості особистості, які могли чинити істотний вплив на її поведінку в момент вчинення правочину - підписання 12.08.2009 року заповіту НОМЕР_2; у стані сильного душевного хвилювання, стресовому стані ОСОБА_7 в момент вчинення правочину не перебувала; ОСОБА_7 на час вчинення правочину страждала на хронічний, стійкий психічний розлад (захворювання) у вигляді «Вираженого органічного ураження центральної нервової системи (мозку), змішаного ґенезу із суттєвим зниженням когнітивних функцій, та емоційно-вольовими порушеннями із формуванням психоорганічного синдрому; при цьому ступінь розладів когнітивних та емоційно-вольових функцій, змін особистості внаслідок хронічної цереброваскулярної недостатності, алкогольної інтоксикації, вікових змін, у ОСОБА_7 в момент вчинення правочину - підписання 12.08.2009 року заповіту НОМЕР_2, був настільки вираженим, що абсолютно позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними.

Однак, із вказаним висновком експертизи № 16-5476 від 25.09.2017 року сторона відповідача не погодилася, та у судовому засіданні 21.11.2017 року представники відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_11 заявили клопотання про надання часу для детального аналізу висновку експертизи та підготовки запитань для виклику експерта. Того ж дня, згідно особистої розписки від 22.11.2017 року представник відповідача ОСОБА_12 ознайомився із матеріалами справи (т.2, а.с. 47-48).

Проте, в подальшому, ані відповідач, ані його представники до судових засідань не з'явилися, повідомлялися належним чином. 22.12.2017 року о 12.05 годині працівник канцелярії суду отримала телефонограму від ОСОБА_4 з проханням відкласти розгляд справи, так як представники відповідача потрапили в ДТП та запізнилися на потяг. До наступного судового засідання представники знову не з'явилися.

Аналізуючи висновок судової експертизи, суд першої інстанції правильно вказав, що згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так, за клопотанням сторін судом було допитано свідків, а саме ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, а також ОСОБА_18, ОСОБА_19, які детально пояснили суду про стан фізичного та психічного здоров'я ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказані пояснення свідків були долучені до матеріалів справи в письмовому вигляді та надані в розпорядження експертів для надання висновку судово-психіатричних експертів.

З огляду на викладене і враховуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд обгрунтовано відхилив заперечення сторони відповідача про неналежність висновку № 16-5476 від 25.09.2017 року як доказу по справі, оскільки суд дійшов однозначного висновку, що саме висновок судово-психіатричних експертів № 16-5476 від 25.09.2017 року є належним, допустимим, достовірним доказом по справі, оскільки він узгоджується та не суперечить показанням свідків та матеріалам справи, що досліджені судом.

З цих підстав, є необгрунтованими доводи заявника апеляційної скарги про те, що суд взяв до уваги показання свідків ОСОБА_15 ОСОБА_13, ОСОБА_17, які є близькими родичами позивача ОСОБА_5, а тому їх свідчення є необ'єктивними, оскільки суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог не лише на показаннях вказаних свідків, а у сукупності доказів, які маються в матеріалах справи, у тому числі і висновку вищевказаної посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 25.09.2017 року.

У відповідності до правового висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним.

Проте, оскільки відповідно до висновку судової експертизи ступінь розладів когнітивних та емоційно-вольових функцій, змін особистості внаслідок хронічної цереброваскулярної недостатності, алкогольної інтоксикації, вікових змін, у ОСОБА_7 в момент вчинення правочину - підписання 12.08.2009 року заповіту НОМЕР_2, був настільки вираженим, що абсолютно позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність визнання вказаного заповіту недійсним.

Крім того, відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_5 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_7 за правом представлення в порядку ст. 1266 ЦК України як онук померлої, суд дійшов обгрунтованого висновку, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Ухвалюючи судове рішення, суд також правильно розподілив між сторонами судові витрати, як того вимагає ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Крім того, відповідно до ухвали суду від 08.02.2016 року за заявою позивача судом було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1; заборонено приватному нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Гарській В.В. видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7

У зв'язку з цим, та враховуючи положення ст. 158 ЦПК України, суд обгрунтовано скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 08.02.2016 року.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про необхідність залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Смірнову О.Ю., про що також було заявлено клопотання суду апеляційної інстанції, то ухвалою колегії суддів від 07.03.2018 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено (т.2, а.с.100).

Що ж стосується необхідності залучення вказаного нотаріуса до участі у справі в суді першої інстанції, то його незалучення не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки у відповідності до ч.2 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення є порушення норм процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки в даному випадку рішення суду є законним і обгрунтованим, то підстав для скасування судового рішення матеріали справи не містять.

Аналогічний висновок колегії суддів зроблено також і стосовно того, що відповідач та його представник були неналежним чином повідомлені про час і місце судового засідання, яке відбулось 25.01.2018 року. При цьому колегія суддів зазначає, що представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 був належним чином повідомленим про час і місце судового засідання, яке було призначено на 22.12.20117 року (т.2, а.с.46, 54).

З цього приводу колегія суддів зазначає, що в розумні інтервали часу відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не вживали заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, що є недопустимим (див. п. 41 рішення у справі «Пономарьов проти України», п. 27 рішення у справі «Олександр Шевченко проти України»).

При цьому слід врахувати, що з часу звернення позивача до суду і до ухвалення оскаржуваного судового рішенням пройшло фактично 2 роки, а тому суд першої інстанції не мав процесуальних повноважень на відкладення розгляду справи.

Також колегія суддів зазначає, що в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 приймав участь у розгляді справи, надавав суду свої пояснення і заперечення проти оскаржуваного судового рішення. Тобто колегія суддів повністю виконала вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо змагальності сторін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

У зв'язку з тим, що суддя Кононенко перебувала на лікарняному (т.2, а.с.151, 152), повне судове рішення складено 12.06.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко