Справа № 450/2908/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/6431/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого судді: Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Цяцяка Р.П.,

секретаря: Бадівської О.О.

за участі: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28 квітня 2017 року у складі судді Ліуша А.І. та додаткове рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 серпня 2017 року у складі судді Ліуша А.І. у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, з участю третьої особи ОСОБА_8 про стягнення грошової компенсації,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_6 звернулась до Залізничного районного суду м.Львова з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про стягнення грошової компенсації в розмірі ? вартості автомобіля.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 101918 /сто одну тисячу дев'ятсот вісімнадцять/ гривень 50 копійок грошової компенсації вартості автомобіля.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 487,20 /чотириста вісімдесят сім гривень двадцять копійок/ сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу. Вказує, що рішення є необґрунтованим, необ'єктивним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що він не набув права власності на автомобіль, оскільки автомобіль йому переданий не був і не було проведено державної реєстрації права власності на ОСОБА_2 Ані позивач у 2013 році ані відповідач у 2015 році автомобіль фактично не отримали і державної реєстрації не провели, що свідчить про нікчемність укладених договорів його купівлі-продажу. Зазначає, що суд першої інстанції керуючись ст..60-63 і 69-71 СК України вийшов за межі повноважень, оскільки позивачем не ставилось питання про визнання майна спільним майном подружжя, не було заявлено про визначення його часток і проведення розподілу. Судом безпідставно визнано автомобіль, який подружжю не належав спільним майном.

Просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28 квітня 2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, також скасувати додаткове рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 серпня 2017 року та відмовити у стягненні з ОСОБА_2 судових витрат на проведення експертизи.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, ОСОБА_4, представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст..263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

ОСОБА_6 звернулась до Залізничного районного суду м.Львова з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про стягнення грошової компенсації в розмірі ? вартості автомобіля.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль марки «Хюндай Елантра», реєстраційний номер НОМЕР_1 на момент його відчуження ОСОБА_2 ОСОБА_7 перебував у спільній сумісній власності подружжя, оскільки відповідач ОСОБА_2 набув право власності на даний автомобіль за час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_6 а тому прийшов до висновку, що звідповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути 101918,50 грн ? вартості автомобіля.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 травня 2013 року.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2015 року за ОСОБА_2 визнано право власності на автомобіль марки «Хюндай Елантра», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, фіолетового кольору. Вказаним рішенням встановлено, що з 31.10.2013 року ОСОБА_2 користувався спірним автомобілем./а.с. 17, 18/

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З відповіді від 14 квітня 2016 року Регіонального сервісного центру у Львівській області №31/13-1111 вбачається, що 23 грудня 2015 року автомобіль марки «Хюндай Елантра», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску, фіолетового кольору взято на облік ОСОБА_10 /а.с. 78/

У відповідності до висновку судової автотоварознавчої експертизи №1725 від 16 червня 2016 року середня ринкова вартість автомобіля марки «Хюндай Елантра», реєстраційний номер НОМЕР_1 станом на 26 серпня 2015 року складала 203837,00 грн. /а.с. 107-115/

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в його набутті.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Апелянтом не надано доказів того, що автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, а його твердження про те що автомобіль ніколи і не перебував у власності спростовуються матеріалами справи, а саме рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2015 року, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на спірний автомобіль. Сторони по справі в судовому засіданні не заперечували факт винесення такого рішення а також вказали що не оскаржували його.

Однак в апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що не настав факт набуття права власності на спірний автомобіль, оскільки не було проведено його реєстрацію, що спростовується нормами Закону України «Про дорожній рух»

Відповідно до ст.. 34 Закону України «Про дорожній рух», на який посилається апелянт, передбачено, що державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників.

Державній реєстрації та обліку підлягають призначені для експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування транспортні засоби усіх типів: автомобілі, автобуси, мотоцикли всіх типів, марок і моделей, самохідні машини, причепи та напівпричепи до них, мотоколяски, інші прирівняні до них транспортні засоби та мопеди, що використовуються на автомобільних дорогах державного значення.

Державна реєстрація та облік автомобілів, автобусів, мотоциклів та мопедів усіх типів, марок і моделей, самохідних машин, причепів та напівпричепів до них, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів здійснюються територіальними органами Міністерства внутрішніх справ України.

Власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

З вищевикладеного можна зробити висновок що МВС України не реєструє право власності на транспортний засіб за власником, а здійснює реєстрацію та облік транспортних засобів.

Вказані положення статті 34 Закону України «Про дорожній рух» не пов'язують момент реєстрації транспортного засобу у відповідних реєстраційних органах із набуттям особою права власності на нього, положеннями вказаного закону лише регулюються та встановлюються обов'язки продавців та покупців транспортних засобів (зняття з реєстраційного обліку, реєстрації транспортного засобу, тощо).

З урахуванням показів свідка ОСОБА_9, яка зазначила що в квітні 2013 року продала спірний автомобіль ОСОБА_6 за 12 тисяч доларів, проте не переоформляла його а надала генеральне доручення на право розпоряджатись ним, в подальшому після звернення до неї ОСОБА_2 в 2015 році, котрий вказав що хоче продати автомобіль, в МРЕО підписала документи на продаж машини «Хюндай Елантра» , колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги щодо того що ні ОСОБА_6 ні ОСОБА_2 не отримали фактично автомобіль не відповідають дійсності.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 судових витрат на проведення експертизи, оскільки такі не відповідають вимогам ст.. 133, 141 ЦПК України.

Відповідно до ч.1,3 ст.. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

Відповідно до ч.1,2 ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки судом першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено повністю, тому відповідно до вимог ст.. 141 ЦП України судом правомірно покладено судові витрати на відповідача ОСОБА_2

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова від 28 квітня 2017 року та додаткове рішення Залізничного районного суду м.Львова від 29 серпня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.06.2018 року

Головуючий

Судді