П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2018 року

м. Рівне

Справа №1715/2798/12

Провадження №22-ц/787/1032/2018

Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1

Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено

в м. Рівне Рівненської області

Дата і час ухвалення заочного рішення: об 11 год. 17 хв. 22.05.2012 р.

Повне рішення складено: 28.05.2012 р.

Апеляційний суд Рівненської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: ОСОБА_2, прокурора та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Рівненського міського суду від 22 травня 2012 року у справі за позовом Заступника прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У лютому 2012 року в суд звернувся Заступник прокурора Рівненської області в інтересах держави в особі Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" (далі ПАТ "Укрексімбанк" або банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи позов, зазначалося про виникнення заборгованості в звязку із простроченням зобов'язань за кредитним договором у розмірі 256 702, 67 гривень, яка складається із 12 468, 30 доларів США, що є еквівалентним 99 617, 98 гривень, та 157 084, 69 гривень пені.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 22 травня 2012 року позов задоволено повністю:

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ "Укрексімбанк" заборгованість за кредитним договором №65207С82 від 02.11.2007 року за період з 16 квітня 2011 року по 6 березня 2012 року в розмірі 13 594, 20 доларів США, що згідно із офіційним курсом Національного банку України становило 108 590, 47 гривень, та 171 905, 32 гривні пені, а всього 280 495, 79 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 2 804, 96 гривень судового збору.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості, оскільки рішенням Рівненського міського суду від 10 червня 2011 року, що змінене Апеляційним судом Рівненської області 8 грудня 2011 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 156 335, 14 доларів США. В той самий час, ОСОБА_2 продовжував протягом часу з 16 квітня 2011 року по 6 березня 2012 року не виконувати свої кредитні зобов'язання, з огляду на що утворилася спірна заборгованість у виді процентів та пені і яку було стягнуто судом.

Ухвалою Рівненського міського суду від 12 вересня 2012 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення суду залишено без задоволення.

На заочне рішення суду ОСОБА_2, вважаючи його таким, що підлягає скасуванню, а позов залишенню без розгляду, подав апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2012 року апеляційну скаргу відповідача відхилено, а рішення суду залишено без змін.

На заочне рішення суду ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, де вона посилається на його помилковість через неправильне застосування норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначала про обізнаність з оскаржуваним рішенням та поданням державного виконавця про визначення частки майна боржника лише 18 квітня 2018 року. Їй відомо, що кредит ОСОБА_2 - її чоловіком отримано в інтересах сім'ї для придбання квартири. Вважає, що заочним рішенням Рівненського міського суду від 22 травня 2012 року вирішено питання і про її права та обовязки. Зокрема, вона брала участь у справі №2-4192/11 про стягнення боргу вона була співвідповідачем, на кредит та забезпечення його квартирою як предметом іпотеки вона давала свою згоду, оскільки відповідно до ст. 65 СК України договір, що укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює зобов'язання для другого з подружжя. При цьому послалася на розяснення п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.11.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя".

Таким чином, рішення суду створило боргове зобов'язання, а при поділі майна на неї будуть покладені зобов'язання і за оскаржуваним рішенням.

Щодо незаконності рішення, посилалася на правові позиції Верховного Суду України, що висловлені у постановах від 02.12.2015 року у справі №6-1707цс15 та у справі №6-249цс15, а також на правову позицію Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №564/2199/15-ц щодо припинення нарахування відсотків після зміни кредитного договору вимогою банку про дострокове погашення боргу. Тобто кредитору надано право лише застосувати положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Також не підлягає стягненню і неустойка, адже зобовязання зі сплати процентів відсутні. Крім того, до стягнення неустойки слід застосувати позовну давність тривалістю в один рік.

З наведених міркувань просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову позивачу в задоволенні позову.

У поданому відзиві ПАТ "Укрексімбанк", вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому вказує, що на виконання цього рішення видано виконавчий лист, за яким відкрите виконавче провадження. Крім того, 13 червня 2014 року ухвалено рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь банку 121 928, 47 доларів США та 513 663, 49 гривень, також звернуте до виконання. Тобто процедура примусового виконання рішень судів триває і необхідності скасовувати законні та обґрунтовані рішення суду не вбачається.

ОСОБА_2, подавши відзив, вважав оскаржуване рішення таким, що ухвалене без додержання вимог закону, а тому просив задовольнити апеляційну скаргу і ухвалити нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції від 22 травня 2012 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_3, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до п. 8 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як видно зі свідоцтва про одруження І-ГЮ №051018, що видане Зорянською сільською радою Рівненського району, а/з №14, і ця обставина учасниками справи не заперечується, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбних відносинах з 8 березня 2002 року (а.с. 248; т.1).

В подальшому, 2 листопада 2007 року, між ОСОБА_2 і ПАТ "Укрексімбанк" укладено кредитний договір №65207С82, за умовами якого позичальник отримав у банку 135 000 доларів США з кінцевою датою повернення коштів до 1 листопада 2032 року. Кредит отримано з метою оплати придбання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 69, 8 кв.м, загальною площею 152, 6 кв.м (а.с. 5-8; т. 1).

Того ж числа повернення кредиту позичальником забезпечено іпотекою зазначеної квартири, про що укладено між ними ж відповідний договір №65207Z143. При цьому договором визначено, що предмет іпотеки знаходиться у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 15-17; т. 1).

Оскільки позичальник допустив прострочення виконання кредитного зобов'язання, 10 червня 2011 року Рівненський міський суд ухвалив рішення у справі за позовом ПАТ "Укрексімбанк" до ОСОБА_2 і ОСОБА_3, яким в рахунок погашення заборгованості звернув стягнення на предмет іпотеки для задоволення грошових вимог в розмірі 156 335, 14 доларів США (а.с. 18-120; т. 1). 8 грудня 2011 року Апеляційним судом Рівненської області рішення суду першої інстанції змінено, доповнивши резолютивну частину вказівкою про еквівалент іноземної валюти боргу до національної 1 240 470 гривень, з яких 125 100 доларів США прострочена заборгованість за основним боргом, 1 918, 20 доларів США нараховані відсотки з 01.03.2011 року по 15.04.2011 року, 21 458, 87 доларів США прострочена заборгованість за відсотками. Початкову вартість предмета для його реалізації визначено у 779 200 гривень (а.с. 23-26; т. 1).

Сторони в судовому засіданні визнали ту обставину, що у лютому 2014 року зазначена квартира як предмет іпотеки реалізована з прилюдних торгів за суму, визначену рішенням суду як початкову вартість її реалізації.

Згодом, 2 лютого 2012 року, Заступник прокурора області предявив позов в інтересах держави в особі банку про стягнення з позичальника за період із 16 квітня 2011 року по 8 лютого 2012 року 256 702, 67 гривень, що складається із 12 468, 30 доларів США боргу за процентами (еквівалент 99 617, 98 гривень) та 157 084, 69 гривень пені.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 22 травня 2012 року збільшені позовні вимоги задоволено і стягнуто із відповідача на користь ПАТ "Укрексімбанк" за період з 16 квітня 2011 року по 6 березня 2012 року заборгованість у розмірі 13 594, 20 доларів США (еквівалент 108 590, 47 гривень) та 171 905, 32 гривні, а всього 280 495, 79 гривень (а.с. 82-84; т. 1).

У квітні 2018 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, де посилалася на вирішення оскаржуваним рішенням питання про її права та обовязки, хоча до участі в справі вона залучена не була.

Згідно із ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

З розяснень, даних Пленумом Верховного Суду України у п. 24 своєї постанови від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вбачається, що до складу майна, яке підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Правовою позицією Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-539цс16, зазначено, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тобто праву на спільну сумісну власність на жилий будинок кореспондується боргове зобов'язання повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку.

Колегією суддів з'ясовано, що кредитні кошти були отримані в інтересах сім'ї для придбання квартири АДРЕСА_1, що є обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Отже, факт незалучення особи, яка подала апеляційну скаргу, до участі в справі призвело до того, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про її зобов'язання за кредитним договором № №65207С82 від 02.11.2007 року та за іпотечним договором №65207Z143 від 02.11.2007 року.

Окрім того, банк висловив свою фактичну згоду із існуючими судовими правовими позиціями про солідарну відповідальність подружжя за порушення кредитних зобов'язань, що виникли в інтересах сім'ї, реалізувавши в лютому 2014 року предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 без виділу часток в натурі, а як цілісний обєкт спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3.

Погоджується апеляційний суд і з доводами автора скарги про те, що після зміни кредитного договору вимогою банку про дострокове погашення боргу припиняється нарахування відсотків за кредитним договором. Тобто кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 564/2199/15-ц.

На а.с. 285-285, зв., т. 1; міститься письмова вимога банку від 14 січня 2011 року №065-07/105 про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, що адресоване ОСОБА_2 Таким чином, наявність цієї обставини унеможливлює правомірність нарахування і стягнення ПАТ "Укрексімбанк" відсотків за кредитним договором.

Щодо нарахування та стягнення пені, то, як правильно послалася ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, оскільки відсутня підстава для нарахування і стягнення відсотків, тому неможливо стягувати й неустойку (пеню) за порушення зобов'язань зі сплати відсотків.

Заперечення, що викладені банком у відзиві на апеляційну скаргу, а також висловлені прокурором у судовому засіданні, про необхідність застосування правових висновків відповідно до принципу дії закону в часі, тобто слід застосовувати ті правові позиції, які діяли на момент, коли виникли спірні відносини, колегія суддів вважає помилковими.

Так, правові висновки (правові позиції) судів, що уповноважені їх висловлювати відповідно до закону, покликані виключно на те, щоби привести судову практику у відповідність до їхніх рішень з метою її єдності та однаковості, а не застосовувати за тим принципом, на який покликаються позивач і прокурор.

Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Як убачається, суд першої інстанції уваги на наведені обставини не звернув, що спонукало до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення відповідно до ч. 1 ст. 352 та п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є прийняття судом першої інстанції рішення про права, свободи, інтереси та (або) обовязки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Керуючись ст.ст. 352, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду від 22 травня 2012 року скасувати.

Заступнику прокурора Рівненської області відмовити в задоволенні позову, пред'явленому в інтересах держави в особі Публічного акціонерного товариства "Державний експортно-імпортний банк України" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанвоу складено: 22.06.2018 р. об 11 год. 20 хв.

Головуючий:

Судді: