Номер провадження: 22-ц/785/237/18
Номер справи місцевого суду: 505/3389/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

за участю секретаря Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 на заочне рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 листопада 2017 року (суддя Нікітішин В.П.),

встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, уточнивши розрахунок боргу, просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на його користь борг за договором позики грошових коштів від 24 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №4616, у розмірі 12961341, 092 (дванадцять мільйонів девятсот шістдесят одна гривня 9 копійок), що є еквівалентом 500 437, 88 доларів США по курсу Національного банку України на день подання позову; стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на його користь 3% річних від простроченої суми за невиконання грошових зобовязань за договором позики грошових коштів від 24 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №4616, у розмірі 1063842.8885 гривень (один мільйон шістдесят три тисячі вісімсот сорок дві гривні 89 копійок); стягнути з відповідачів солідарно судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме: витрати по сплаті судового збору, на оплату правової допомоги та за виклик сторін відповідно до фіскальних чеків.

Позов обґрунтовано тим, що 24 жовтня 2013 року між ним та ОСОБА_3 у письмовій нотаріальній формі було укладено договір позики грошових коштів, у відповідності до умов якого він передав ОСОБА_3 грошову позику у розмірі 4000000 (чотири мільйони) гривень, що за офіційним курсом Національного банку України на день посвідчення договору (1 долар США 7.9930 гривень) складає 500 437, 88 (пятсот тисяч чотириста тридцять сім тисяч 88 центів) доларів США зі строком повернення 09 грудня 2013 року.

Пунктом 3 договору позики було прямо передбачено, що у разі девальвації протягом строку дії вказаного договору національної грошової одиниці України ОСОБА_3 зобов'язується повернути суму грошей у національній грошовій одиниці України, еквівалентну 500 437, 88 (пятсот тисяч чотириста тридцять сім тисяч 88 центів) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу.

Відповідно до пункту 7 договору позики, якщо позичальник своєчасно не поверне Позикодавцю суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми.

Вказаний правочин вчинено за письмовою заявою позикодавця про те, що грошові кошти, що передаються, не є спільною сумісною власністю, та письмовою заявою дружини позичальника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 (а.с.9-10)

Станом на 20 вересня 2016 року сума позики в розмірі 500 437, 88 (пятсот тисяч чотириста тридцять сім тисяч 88 центів) доларів США не повернута.

Заочним рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 листопада 2017 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики грошових коштів від 24 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №4616, у розмірі 12 896 284, 17 грн. (дванадцять мільйонів вісімсот девяносто шість тисяч двісті вісімдесят чотири гривні 17 копійок), що є еквівалентом 500 437, 88 доларів США по офіційному курсу Національного банку України станом на 20.09.2016 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми за невиконання грошових зобовязань за договором позики грошових коштів від 24 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №4616, у розмірі 334 027,40 грн. (триста тридцять чотири тисячі двадцять сім гривень 40 копійок).

В інших вимогах позову до ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

У позові до ОСОБА_4 відмовлено.

Зазначене рішення суду частково оскаржує в апеляційному порядку позивач ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі просить стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на його користь суму боргу за договором позики грошових коштів від 24 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №4616, у розмірі 12896284,17 (дванадцять мільйонів вісімсот девяносто шість тисяч двісті вісімдесят чотири гривні 17 коп.), що є еквівалентом 500 437, 88 доларів США по курсу Національного банку України на день подання позову; стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на його користь 3% річних від простроченої суми за невиконання грошових зобовязань за договором позики грошових коштів від 24 жовтня 2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №4616, у розмірі 1058503,145 гривень (один мільйон пятдесят вісім тисяч пятсот три гривні 14 копійок); вирішити питання судових витрат.

Основними доводами апеляційної скарги є посилання на те, що на момент укладання договору позики ОСОБА_3 перебував в шлюбі з ОСОБА_4, тому, факт розірвання шлюбу між відповідачами не звільняє ОСОБА_4 від обовязку повернення йому грошових коштів, оскільки при поділі майна подружжя повинні враховуватись також борги за зобовязаннями, які виникли в інтересах сімї.

Інші сторони судове рішення не оскаржували.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Згідно ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 24 жовтня 2013 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за №4616.

Згідно п. 1 договору, позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у сумі 4 000 000,00 (чотири мільйони гривень 00 копійок) гривень, що за офіційним курсом Національного банку України на день посвідчення договору (1 долар США = 7.9930 грн.) складає 500 437,88 (п'ятсот тисяч чотириста тридцять сім доларів 88 центів) доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 3 договору, в разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України позичальник зобов'язується повернути суму грошей у національній грошовій одиниці України еквівалентну 500 437.88 (п'ятсот тисяч чотириста тридцять сім доларів 88 центів) доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу.

Згідно п. 4 договору, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 09.12.2013 року (девятого грудня дві тисячі тринадцятого року).

Пунктом 7 договору передбачено, якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та три проценти річних від простроченої суми.

Однак, відповідач ОСОБА_3 не виконав зобовязання за договором позики, борг вчасно не повернув.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Таким чином, у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань позичальником ОСОБА_3, у позикодавця виникло право на стягнення з нього боргу за договором позики від 24 жовтня 2013 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Отже договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його було укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використане на задоволення потреб сім'ї.

Договір, укладений однім із подружжя, за яким майно використане не на потреби сімї, а на інші потреби, не створює обовязків для іншого з подружжя.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України у справі № 6-55цс13.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби.

Оскільки матеріали справи не містять та апелянтом не доведено, що договір позики від 24 жовтня 2013 року укладено ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, а кошти одержані за ним використано також в її інтересах, а не на інші особисті цілі (в договорі від 24 жовтня 2013 року, укладеному між позивачем та ОСОБА_3 ціль отримання грошових коштів також не зазначена, а відображена лише згода ОСОБА_4 на укладення цього договору), суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, стягнувши борг лише з ОСОБА_3 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги щодо обовязку ОСОБА_4 повернути взяті у борг кошти у солідарному порядку, оскільки на момент укладення договору позики відповідач ОСОБА_3 перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_4, грошові кошти за договором позики отримувалися з відома та її згоди є недоведеними та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Доказів, які б спростовували встановлені обставини, апелянтом до суду апеляційної інстанції не надані.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 375 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановленим цим кодексом.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 268, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 21 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст Постанови складено 13 червня 2018 року.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді О.С.Комлева

ОСОБА_7