АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/859/18Головуючий по 1 інстанції - Орендарчук М.П.
Категорія: 27 Доповідач в апеляційній інстанції - Бородійчук В.Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Бородійчука В.Г.

суддів Василенко Л.І., Карпенко О.В.

секретар Наконечна М.М.

розглянувши у судовому засіданні в місті Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06 березня 2018 року (ухваленого в приміщенні Христинівського районного суду Черкаської області під головуванням судді Орендарчука М.П.) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши представника ОСОБА_4, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

13 лютого 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В ході розгляду справи, ухвалою суду від 10 листопада 2017 року в якості співвідповідача до участі у розгляді справи залучено ОСОБА_5

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що 19 листопада 2013 року між нею та ОСОБА_4, яка діяла в інтересах сім'ї було укладено договір позики на суму 20 000 грн., про що остання власноруч написала розписку.

Згідно умов укладеного між сторонами договору, погашення боргу здійснюється позичальником повністю всією сумою одночасно по 19 березня 2014 року. Взяті на себе зобов'язання відповідачі не виконали, кошти до часу розгляду справи в суді не повернули.

Вважає, що оскільки договір позики від 19 листопада 2013 року був укладений ОСОБА_4 під час перебування її в шлюбі з ОСОБА_5, він має обов'язки за вказаним договором тотожні з обов'язками його дружини.

Позивач вказала, що відповідно до п. 3 договору позики від 19 листопада 2013 року відсотки за користування позикою сплачуються позичальником в розмірі 40 % від суми боргу щомісячно.

Оскільки кількість прострочених місяців становить 48, тому вважає, що відповідачі повинні сплатити їй суму відсотків за користування коштами в розмірі 384 000 грн.

Однак, при подачі позову позивачка зменшила суму відсотків за користування коштами за період з 01 грудня 2013 року по 01 листопада 2017 року та просила стягнути з відповідачів 240 000 грн. відсотків за користування позикою та 20 000 грн. суму самої позики, а всього 260 000 грн., а також понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 06 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики в сумі 20 000 грн. та 200 грн. судових витрат.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що позивачем дійсно доведено факт отримання в борг грошових коштів ОСОБА_4 за розпискою в сумі 20 000 грн. Оскільки розписка є документом, який підтверджує укладення договору позики, тому зазначену в ній суму коштів і було стягнуто з відповідачки.

Однак, аналізуючи умови договору позики, суд дійшов висновку про те, що з умов договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неможливо з'ясувати дійсну природу правовідносин між сторонами, оскільки він не містить умови про отримання ОСОБА_4 грошової позики, оскільки позикодавець надає (а не передав чи надав) позичальнику грошові кошти. Сума розрахунків відсотків суду надана не була та з умов договору неможливо визначити порядок нарахування пені та штрафу. Тому в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами районним судом було відмовлено.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, суд першої інстанції зазначив в своєму висновку, що позивач не надала суду доказів, що розписка та договір позики укладався ОСОБА_4 в інтересах сім'ї, або що отримані за цим договором кошти були використані в інтересах сім'ї.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06 березня 2018 року як незаконне та постановити рішення, яким позовні вимоги задовольнити та стягнути на користь ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 борг в сумі 260 000 грн., з яких 20 000 грн. сума боргу згідно договору позики від 19 листопада 2013 року; 240 000 грн. - відсотки за користування коштами за період з 01 грудня 2013 року по 01 листопада 2017 року. Також, просить стягнути на користь ОСОБА_3 солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 понесені судові витрати.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 вказує, що судом першої інстанції помилково не стягнуто суму боргу з відповідачів в солідарному порядку, оскільки ОСОБА_4 не заперечувала отримання позики на погашення спільних з ОСОБА_5 зобов'язань. Договір позики в судовому засіданні не визнано не дійсним, а тому він є обов'язковим для виконання боржниками.

Крім того, на думку особи, що подає апеляційну скаргу, суд першої інстанції безпідставно не задовольнив позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування коштами, при цьому не пославшись на будь-яку конкретну норму закону.

З цих підстав вважає, що рішення суду підлягає до скасування з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відзиві, що надійшов від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на апеляційну скаргу ОСОБА_3, остання вказала, що в ході розгляду справи не встановлено жодного доказу на підтвердження того, що 19 листопада 2013 року правочин укладався в інтересах сім'ї і що саме для цієї мети позичкові кошти були витрачені. Тому, твердження апеляційної скарги про солідарний обов'язок відповідачів не узгоджується з правилами ст. 1046 ЦК України.

Крім того, надана позивачем розписка від 19 листопада 2013 року не містить умов та дати отримання грошей, порядку їх повернення, розміру відсотків та пені на випадок порушення зобов'язання, а також дійсного розміру грошових коштів, щодо яких вона складалась. Такими ж суперечливими є й умови наданого суду договору позики. З їх змісту неможливо зробити однозначні висновки щодо його предмету та валюти, в якій зобов'язання повинно виконуватись, порядок його виконання, відповідальність за невиконання, розмір та порядок сплати відсотків.

Тому, з урахуванням вищевикладеного вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду є законним і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до п. 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено угоду, за умовами якої остання отримала суму в розмірі 20 000 грн., яку зобов'язувалася повернути в обумовлений строк до 19 березня 2014 року повністю всією сумою одночасно. Угоду оформлено в формі договору позики.

На підтвердження факту укладення договору позики, ОСОБА_4 власноручно написала розписку (а.с. 6) в якій ствердила передачу їй коштів від ОСОБА_3 в сумі 20 000 грн. та зобов'язувалась повернути їх до 19 березня 2014 року та здійснювати погашення боргу у відповідності до договору позики.

Судом першої інстанції було встановлено, що своїх зобов'язань по поверненню грошових коштів у розмірі 20 000 грн. ОСОБА_4 не виконала. Належних та допустимих доказів щодо повернення позиченої суми позики матеріали справи не містять.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Суду першої інстанції були надані договір позики (а.с. 5) та розписка (а.с. 6), що підтверджує передання позичальником (ОСОБА_3.) грошові кошти в розмірі 20 000 грн. позикодавцеві (ОСОБА_4.).

Таким чином, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики, а оскільки відповідач не виконала взяті на себе зобов'язання, а тому рішення суду в частині задоволення позову про стягнення основної суми боргу ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для зміни чи скасування його в даній частині немає.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначила про необґрунтованість рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_5 та вважає, що він має відповідати за взятими ОСОБА_4 зобов'язаннями в тому ж обсязі, що й дружина, оскільки отримання позики було спрямовано на погашення спільних зобов'язань подружжя ОСОБА_4.

Такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки в підтвердження своїх позовних вимог ОСОБА_3 не надала підтверджуючих доказів які б давали підстави суду солідарно стягнути суму боргу з відповідачів.

З матеріалів справи, а саме договору позики та розписки не вбачається, що вони складені сторонами в присутності ОСОБА_5 Зі змісту вказаних документів також не вбачається, що вони місять обставину, яка підтверджує, що позику отримано ОСОБА_4 в інтересах сім'ї. Інших доказів, які б спростовували таку встановлену обставину ОСОБА_3 не надано, тому доводи її апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а відтак рішення суду про відсутність підстав задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 є правильним та ґрунтується на встановлених матеріалах справи та нормах закону.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення відсотків за користування коштами за період з 01 грудня 2013 року по 01 листопада 2017 року, суд дійшов висновку про те, що з умов договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неможливо з'ясувати дійсну природу правовідносин між сторонами, оскільки він не містить умови про отримання ОСОБА_4 грошової позики, оскільки позикодавець надає (а не передав чи надав) позичальнику грошові кошти. Суми розрахунків відсотків суду надано не було і з умов договору неможливо визначити порядок нарахування пені та штрафу.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 614, 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В своїй позовній заяві (а.с. 3) та уточненій позовній заяві (а.с. 75-77) ОСОБА_3 посилалася на норми ст. 625 ЦК України та керувалася нею при написанні прохальної частини уточненої позовної заяви (а.с. 77).

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу ст. 625 ЦК України вбачається, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу й три проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Згідно договору позики (п. 3) вбачається, що відсотки за користування позикою сплачуються позичальником в розмірі 40 % від суми боргу щомісячно до останнього числа кожного наступного місяця.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_3 просить стягнути відсотки за користування коштами за період з 01 грудня 2013 року по 01 листопада 2017 року.

Однак, умови договору позики передбачають сплату коштів, взятих у борг до 19 березня 2014 року. Їх несплата до зазначеної дати не є порушенням умов виконання договірних зобов'язань між сторонами, оскільки самим договором обумовлено, що сума повертається разовим платежем. Зміст договору передбачає повернення позики в будь-який термін до 19 березня 2014 року включно, а тому заявлені вимоги про стягнення відсотків із 01 грудня 2013 року є безпідставними, так як відповідач в період з 01 грудня 2013 року до 19 березня 2014 року не порушувала взятих на себе зобов'язань.

Тому, стягнути відсотки та штрафні санкції, передбачені п. 3, п. 8 та п. 9 договору позики, суд першої інстанції дійсно був позбавлений можливості, в зв'язку з неможливістю однозначного визначення за умовами договору їх нарахування.

Сторона позивача не надала суду належного та допустимого розрахунку заборгованості, а суд, в свою чергу, позбавлений можливості провести розрахунок за існуючими умовами договору позики.

Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в цій частині суд припустився помилки, оскільки позивач просив застосувати до спірних правовідносин положення ст. 625 ЦК України і суду належало вирішити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права у цій ситуації закону.

Внаслідок невиконання процесуальних вимог щодо повноти встановлення необхідних обставин та правил доказування, суд першої інстанції вважав доведеними факти щодо яких відсутні докази і з неіснуючих підстав відмовив у позові в цій частині, не застосувавши при цьому закон, який належало.

Одним із способів захисту цивільного права є припинення правовідношення, яке порушує право (п.7. ч.2 ст. 16 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 наполягала на захисті свого порушеного права, і обраний нею спосіб захисту свого порушеного права із застосуванням положень вимог ст. 625 ЦК України цілком відповідає інтересам позивача.

Вирішуючи питання співмірності пропонованих заходів захисту права позивача, суд першої інстанції, встановивши неможливість стягнення відсотків за договором позики із наданих позивачем доказів та неможливість вирахування відсотків повинен був врахувати, що позивач просить застосувати положення ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин і при вирішенні питання про захист порушеного права ОСОБА_3 повинен був задовольнити вимоги стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми та застосувати вимоги, передбачені ч. 1 ст. 1048 ЦК України і їх розмір визначити на рівні облікової ставки Національного банку України.

В своїй позовній заяві та апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить захистити своє порушене право в період з 01 грудня 2013 року по 01 листопада 2017 року.

Оскільки, ОСОБА_4 повинна була виконати зобов'язання до 19 березня 2014 року, тому, колегія суддів дійшла висновку, що період з якого необхідно задовольнити вимоги стягнення індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми розпочинається з 20 березня 2014 року, оскільки саме із вказаного часу зобов'язання вважається невиконане. Так як ОСОБА_3 просила стягувати відсотки саме по 01 листопада 2017 року, тому її вимоги підлягають частковому задоволенню в цій частині саме по 01 листопада 2017 року із суми боргу 20 000 грн.

Колегія суддів враховує, що з дати виникнення заборгованості по дату розрахунку, кількість днів прострочення становить 1 322 дні.

При визначенні розрахунку 3 % річних, суд апеляційної інстанції вважає за можливе стягнути їх у розмірі 2 173 грн. (відсотки) = (20 000 сума боргу) х ( 3 % процентна ставка) / 100 % / 365 днів х (1 322 кількість днів прострочення).

Крім цього, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню й інфляційні нарахування на суму боргу, що виступають способом захисту майнового права та інтересу останньої.

При визначенні розміру втрат від інфляції, колегія суддів враховує встановлений НБУ індекс інфляції, за кожен місяць періоду заборгованості з березня 2014 року по листопад 2017 року.

Так, у вказаний період НБУ встановлював наступні індекси інфляції: березень 2014 року - 102,2 % індексу інфляції, квітень 2014 року - 103,3 % індексу інфляції, травень 2014 року - 103,8 % індексу інфляції, червень 2014 року - 101 % індексу інфляції, липень 2014 року - 100,4 % індексу інфляції, серпень 2014 року - 100,8 % індексу інфляції, вересень 2014 року - 102,9 % індексу інфляції, жовтень 2014 року 102,4 % індексу інфляції, листопад 2014 року 101,9 % індексу інфляції, грудень 2014 року - 103 % індексу інфляції, січень 2015 року 103,1 % індексу інфляції, лютий 2015 року - 105,3 % індексу інфляції, березень 2015 року - 110,8 % індексу інфляції, квітень 2015 року - 114 % індексу інфляції, травень 2015 року - 102,2 % індексу інфляції, червень 2015 року 100,4 % індексу інфляції, липень 2015 року - 99 % індексу інфляції, серпень 2015 року - 99,2 % індексу інфляції, вересень 2015 року - 102,3 % індексу інфляції, жовтень 2015 року - 98,7 % індексу інфляції, листопад 2015 року - 102 % індексу інфляції, грудень 2015 року - 100,7 % індексу інфляції, січень 2016 року - 100,9 % індексу інфляції, лютий 2016 року - 99,6 % індексу інфляції, березень 2016 року - 101, % індексу інфляції, квітень 2016 року - 103,5 % індексу інфляції, травень 2016 року - 100,1 % індексу інфляції, червень 2016 року - 99,8 % індексу інфляції, липень 2016 року - 99,9 % індексу інфляції, серпень 2016 року - 99,7 % індексу інфляції, вересень 2016 року - 101,8 % індексу інфляції, жовтень 2016 року - 102,8 % індексу інфляції, листопад 2016 року - 101,8 % індексу інфляції, грудень 2016 року - 100,9 % індексу інфляції, січень 2017 року - 101,1 % індексу інфляції, лютий 2017 року - 101 % індексу інфляції, березень 2017 року - 101,8 % індексу інфляції, квітень 2017 року - 100,9 % індексу інфляції, травень 2017 року - 101,3 % індексу інфляції, червень 2017 року - 101,6 % індексу інфляції, липень 2017 року - 100,2 % індексу інфляції, серпень 2017 року - 99,9 % індексу інфляції, вересень 2017 року - 102 % індексу інфляції, жовтень 2017 року - 101,2 % індексу інфляції.

За вказаний період сума боргу з інфляцією складає 44 499,21 грн., сама сума боргу - 20 000 грн., інфляційне збільшення боргу = сума боргу з інфляцією 44 499,21 - суму боргу 20 000 грн., що становить 24 499,21 грн.

Тому, враховуючи індекс інфляції, встановлений НБУ за кожен місяць прострочення повернення суми боргу, в період з 14 березня 2014 року по 01 листопада 2017 року, до стягнення підлягає індекс інфляції в розмірі 24 499,21 грн.

У відповідності ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судом першої інстанції, при вирішенні спору було стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 200 грн. судових витрат. Оскільки, розмір задоволених позовних вимог майнового характеру збільшено апеляційним судом, тому визначаючи розмір судових витрат, які підлягають до стягнення, колегія суддів вважає за можливе змінити їх розмір та стягнути в сумі 460 грн., що буде відповідати відсотковому відношенню від суми пропорційності задоволення позовних вимог.

З урахуванням вищеприведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду в частині стягнення основної суми боргу в розмірі 20 000 грн. є правильним, ухваленим з додержанням норм чинного законодавства, а тому підстав для його зміни чи скасування в цій частині немає.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в іншій частині рішення скасувати його та стягнути кошти за договором позики в розмірі 26 672,21 грн. за час прострочення виконання боргового зобов'язання: індекс інфляції - 24 499,21 грн. та 3 % річних - 2 173 грн., змінивши при цьому у відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України і розмір судових витрат, стягнувши їх у сумі 460 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 06 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики в частині стягнення основного боргу залишити без змін.

В іншій частині судове рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 % річних за час прострочення виконання боргового зобов'язання в сумі 2 173 грн. та індекс інфляції в розмірі 24 499,21 грн., а всього 26 672,21 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 460 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий -

Судді -

Повний тест постанови виготовлено 03 липня 2018 року.