Постанова

Іменем України

12 червня 2018 року

м. Київ

справа №644/1826/14-ц

провадження № 61-26322св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, Державна реєстраційна служба України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Коваленко І. П., Довгаль А. П., Костенко Т. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особа: ОСОБА_5, Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 16 грудня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5укладено кредитний договір за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США строком до 14 грудня 2012 року.

На забезпечення виконання кредитного зобов'язання між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 305,20 кв. м, розташована на земельній ділянці площею 0,102 га, в тому числі ділянка №1 площею 0,0544 га та ділянка №2 площею 0,476.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за вищевказаним договором.

Кредитні зобовязання ОСОБА_5належним чином не виконав, має заборгованість у розмірі 35 534,28 доларів США, що згідно курсу Національного банку Ураїни складає 284 026,30 грн.

Позивач вважає, що є підстави для задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього.

У зв'язку з цим, ПАТ «Дельта Банк» просив суд в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 35 534,28 доларів США, що згідно курсу Національного банку України складає 284 026,30 грн за кредитним договором від 16 грудня 2005 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 305,20 кв.м, розташована на земельній ділянці площею 0,102 га, у тому числі ділянка №1 площею 0,0544 га та ділянка №2 площею 0,476 га шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане майно.

Визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 305,20 кв.м., розташована на земельній ділянці площею 0,102 га, у тому числі ділянка №1 площею 0,0544 га та ділянка №2 площею 0,476. Припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_4 на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, у тому числі право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Витребувати від ОСОБА_4 та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 14 січня 2016 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 грудня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перед ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 35 534,28 доларів США, з яких: 22 595,16 доларів США заборгованість за кредитом; 12939,22 доларів США заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом. Звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 305,20 кв.м. Припинено право власності ОСОБА_4 на вказану нежитлову будівлю. Витребувано від ОСОБА_4 та передано ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт та правовстановлюючі документи на нежитлову будівлю АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Законом України «Про іпотеку», а саме: статтями 33, 36, 37 та розділом 5 договору іпотеки, укладеним 16 грудня 2005 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_4 у забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5, передбачено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та набуття іпотекодержателем права власності на нього за вартістю, визначеною суб'єктом оціночної діяльності, тому позов підлягає задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області 13 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено. Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 14 січня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

У поданій у травні 2017 року касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

У січні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_4 надіслала заперечення на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк».

16 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що якщо в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або у відповідному застереженні в іпотечному договорі передбачений такий спосіб звернення стягнення, як набуття права власності на предмет іпотеки, іпотекодержатель на підставі статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Такий висновок підтверджується практикою Верховного Суду України у постановах від 26 грудня 2011 року, від 11 грудня 2013 року та інші.

Верховний Суд України у постановах від 12 жовтня 2016 року та від 28 вересня 2016 року вказав, що хоча у справі, яка переглядається, суд ухвалюючи судові рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, неправильно застосував норми статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», однак установивши фактичні обставини, суд правильно вирішив спір по суті, захистивши порушені права кредитодавця щодо виконання позичальником грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності є виключно позасудовим способом захисту, що підтверджується практикою Верховного Суду України, зокрема, у справі №6-1685цс16.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 16 грудня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 доларів США строком до 14 грудня 2012 року.

На забезпечення виконання кредитного зобов'язання між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 305,20 кв. м, розташована на земельній ділянці площею 0,102 га, в тому числі ділянка №1 площею 0,0544 га та ділянка №2 площею 0,476.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі і за вищевказаним договором.

Кредитні зобовязання ОСОБА_5належним чином не виконав, має заборгованість у розмірі 35 534,28 доларів США, що згідно курсу Національного банку Ураїни складає 284 026,30 грн.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, щодоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно достатті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4 договору іпотеки від 16 грудня 2005 року встановлено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності, зокрема у пункті 4.2 зазначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно пункту 5.3 договору іпотеки у разі застосування передачі предмету іпотеки у власність іпотеко держателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя, право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в пункті 5.1 цього договору.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності за рішенням суду.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про іпотеку», що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цьогоЗакону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленомустаттею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленомустаттею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Разом з тим, у частині першій статті 38 Закону України «Про іпотеку» право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки -це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та вказаний висновок Великої ПалатиВерховного Суду суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові оскільки спірний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, викладене в пунктах 4.2 та 5.3, що є виключно позасудовим способомурегулювання спору.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 13 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О.Кузнєцов

Г.І. Усик