АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 753/11233/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Комаревцева Л.В.

21 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд міста Києва у складі:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Семенюк Т.А.

секретаря судового засідання Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції у місті Києві про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Київської міської ради та з урахуванням уточнюючих позовних вимог просив встановити факт проживання позивача із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, однією сім'єю понад п'ять років до часу відкриття спадщини, з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_4 та визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.04.2018 позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що проживав з ОСОБА_3 однією сім'єю, але не як чоловік та жінка, а як близькі люди, вели спільне господарство, добровільно взяли на себе піклування та підтримку один одного, планували та здійснювали спільний відпочинок, облаштовували спільний побут. Вказує, що наявні докази на підтвердження факту здійснення позивачем витрат на спірну квартиру.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської ради просила рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначила, що заявник перебуває в шлюбі та не надано доказів, що він брав участь у витратах по утриманню квартири, надання матеріальної допомоги померлій.

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4816/2018
Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав наведених в ній та просили останню задовольнити.

Представник Київської міської ради заперечувала проти апеляційної скарги та просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, щов судовому засіданні з боку позивача не було надано достатніх та безперечних доказів на підтвердження факту його проживання із ОСОБА_3 в період з 01.01.2004 по ІНФОРМАЦІЯ_4 однією сім'єю в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України.

Решта позовних вимог є похідними від вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому також є необґрунтованою.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 26.02.2007 ОСОБА_3отримала у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, видане Відділом приватизації житла Дарницької РДА у м. Києві (а. с. 4). ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, згідно свідоцтва про смерть, виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві 14.03.2016, актовий запис №4334 (а. с. 3). Похованням померлої займався ОСОБА_1, що підтверджується договором-замовлення №8.8189П від 14.03.2016, додатком до вказаного договору, видатковою накладною№Л-00000065 від 15.03.2016 (а. с. 8-9, 85).

Під час звернення ОСОБА_1 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_3, яка складається із квартири АДРЕСА_1, стало відомо, що 12.01.2012 померла склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось заповіла сину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказаний заповіт є чинним (а. с. 30).

Звертаючись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, позивач посилався на те, що померла вважала ОСОБА_1 членом сім`ї, оскільки більш близької людини у неї не було, які проживали більше ніж п'ять років однією сім'єю. ОСОБА_1 має намір прийняти після померлої спадщину, так як відноситься до четвертої черги спадкування за законом. У заяві від 18.01.2017 позивач вказував, що йому відомо про складений ОСОБА_3 заповіт (а. с. 24, 33).

Позивач, зазначаючи, що проживав з померлою однією сім'єю понад п'ять років до часу відкриття спадщини, а тому звернувся із відповідним позовом до суду.

Відповідно до п. 5 ч. 1, 5 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України у Постанові N 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Про ознаки проживання однією сім'єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім'ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках.Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Матеріали справи свідчать, що ВРАЦС Оболонського РУЮ м. Києва листом від 27.01.2018 за №852/16-07-09 надано відповідь про відсутність актового запису про укладення шлюбу ОСОБА_1 з померлою - ОСОБА_3 (а. с. 158).

Крім того, відділом ЗАГС м. Ніжина Чернігівської області 07.08.1971 зареєстровано шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_4, 1951 року народження відповідно до копії паспорта позивача (а. с. 35). Вказаний факт не заперечується позивачем, який сам у судовому засіданні підтвердив, що має офіційну дружину ОСОБА_4, з якою перебуває у шлюбі з 07.08.1971 до теперішнього часу.

Таким чином, до даних правовідносин не підлягає застосуванню ст. 74 СК України, враховуючи перебування ОСОБА_1 в іншому шлюбі.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК Україниспадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК Українидо складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК Українивстановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК Україниправо на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1258 ЦК Україниспадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановленихст. 1259 цьогоКодексу.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» за N 7 від 30.05.2008, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Пунктом 21 зазначеної Постанови передбачено, що до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо.

До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК.

Враховуючи вищевикладене, перебування позивача у зареєстрованому шлюбі, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання факту проживання з іншою особою однією сім'єю, та як наслідок необхідності застосування ст. 1264 ЦК України, правильними.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, які б відповідали нормам матеріального права.

Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції невірно визначив правовідносини та норми права, за якими необхідно було розглянути справу, колегія суддів вважає безпідставними.

Обґрунтовуючи вищезгадані доводи апеляційної скарги позивач послався на те, що він заявляв позов не з підстав проживання з ОСОБА_3 у фактичних шлюбних відносинах, а проживання з останньою «як брат та сестра», хоча фактично родичами вони не були.

Разом з тим, будь-яких посилань на визнання за ним право власності на підставі 368 ЦК України позивач не заявляв, а навпаки посилався лише на вимоги Сімейного кодексу України (а. с. 1-2; 81-82).

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно зробив висновки про відмову у задоволенні позову.

Більш того, приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує, що під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник Київської міської ради пояснив, що справа майже рік розглядалася в суді першої інстанції і позивач, доводячи свої вимоги, посилався саме на те, що проживав з померлою у фактично шлюбних відносинах і лише після з'ясування того, що останній має шлюб, почав говорити про те, що зОСОБА_3 він проживав «як брат та сестра», не змінюючи при цьому правових підстав позову.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 25.06.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

Т.А.Семенюк