Постанова

Іменем України

14 червня 2018 року

м. Київ

справа № 493/38/17

провадження № 61-23195св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба України,

Генеральна прокуратура України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та Державної казначейської служби України на рішення Балтського районного суду Одеської області від 30 червня 2017 року у складі судді Тітової Т. П. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Калараш А. А., Заїкіна А. П., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), Генеральної прокуратури України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди завданної незаконним рішенням, діями та бездіяльністю органів досудового слідства та прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2004 року на автодорозі Балта-Криве Озеро в с. Бендзари Балтського району Одеської області сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля ВАЗ-2105, яким керував ОСОБА_5 і автомобіля DAEWOO SENS, яким керував ОСОБА_4 в результаті якого ОСОБА_5 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. 23 січня 2006 року за фактом вказаного правопорушення слідчий слідчого відділу Балтського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області (далі - слідчий СВ Балтського РВ УМВС України в Одеській області) порушив кримінальну справу. 15 січня 2013 року згідно постанови заступника прокурора Одеської області від 14 січня 2013 року, було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною першою статті 286 КК України.19 березня 2013 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило тілесні ушкодження середньої тяжкості, що кваліфікується за частиною першою статті 286 КК України. 20 квітня 2013 року позивачу було пред`явлено обвинувачення за частиною першою статті 286 КК України. Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року, ОСОБА_4 було виправдано у скоєнні вищевказаного злочину. Крім того, позивач зазначив, що в період досудового розслідування та суду зазнав витрати, що пов`язані з явкою до суду, витрати на правову допомогу, оплату проведення експертиз.

Посилаючись на те, що своїми діями та незаконними рішеннями працівники органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали йому моральну шкоду, ОСОБА_4 просив: відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету України завдану йому моральну шкоду в сумі 506 400 грн, судові витрати у сумі 32 696 грн, витрати на ліки у сумі 271,93 грн; відшкодувати за рахунок коштів відповідача моральну шкоду в сумі 100 000 грн.

Рішенням Балтського районного суду Одеської області від 30 червня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ДКСУ за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 128 000 грн, а також витрати за проведення судово-автотехнічної експертизи та комісійної судово-медичної і автотехнічної експертизи у сумі 5 028,16 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачу неправомірно було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та неправомірно пред'явлено обвинувачення за частиною першою статті 286 КК України, внаслідок чого йому була спричинена моральна шкода та матеріальна шкода. Виходячи з засад розумності та справедливості, як того вимагає частина третя статті 23 ЦК України, на користь ОСОБА_4 підлягає відшкодуванню з Державного бюджету моральна шкода, виходячи з розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Доказів та розрахунків, які свідчать про необхідність збільшення суми відшкодування позивачем не надано.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року рішення Балтського районного суду Одеської області від 30 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що право позивача на відшкодування шкоди є наслідком незаконних дій органів дізнання, досудового слідства та прокуратури, які завдали йому моральних втрат, призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, про що зазначається у частині першій статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому відшкодування повинно розраховуватися у розмірі 1600 грн за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив судові рішення скасувати і ухвалити нове, яким стягнути з ДКСУ за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в сумі 268 800 грн та судові витрати в сумі 57 637,60 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій безпідставно не прийнято до уваги понесені позивачем витрати, які підтверджені розрахунковими документами та містяться в матеріалах справи, зокрема 18 418 грн витрат на правову допомогу, 39 219,30 грн витрат, що пов'язані з явкою до суду. Крім того, позивач зазначає, що в розрахунковий період для визначення суми відшкодування моральної шкоди позивачу судами безпідставно не враховано період проведення органами дізнання, досудового слідства і прокуратури незаконних слідчих дій відносно ОСОБА_4 з 23 січня 2006 року по 19 березня 2013 року.

Державна казначейська служба України у своїй касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просила скасувати судові рішення й ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій розмір морального відшкодування позивачу завищено, оскільки відповідно, до пункту 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Разом з тим, відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності 1 січня 2017 року) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн.

У відзиві на касаційну скаргу Державної казначейської служби України, поданому у січні 2018 року, ОСОБА_4 вказав на те, шо вказана касаційна скарга є необґрунтованою, а її доводи не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

07 травня 2018 року вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 березня 2013 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.

20 квітня 2013 року позивачу було пред'явлено обвинувачення за частиною першою статті 286 КК України.

14 березня 2016 року вироком Любашівського районного суду Одеської області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 липня 2016 року ОСОБА_4 було виправдано, в зв'язку з недоведеністю в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України.

Таким чином, ОСОБА_4 набув право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з неправомірним притягненням до кримінальної відповідальності.

Згідно з частини п'ятої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР (далі - Закон № 266/94-ВР), у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 2 грудня 2015 року.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, внаслідок чого позивач знаходився під слідством та судом 3 роки 4 місяці 8 днів, останньому завдано моральну шкоду, розмір якої визначено відповідно до статей 1, 3 Закону № 266/94-ВР з урахуванням роз'яснень, викладених у пункті 9 Постанови Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями).

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII з 1 січня2017 року установлено мінімальну заробітну плату на рівні 3 200 грн.

Таким чином, визначений апеляційним судом розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам статті 13 Закону № 266/94-ВР.

При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано дійшли висновку про зменшення розміру позовних вимог на суму витрат з правової допомоги, що входили до предмета доказування, через відсутність документального підтвердження та розрахунку таких витрат. Щодо інших позовних вимог суди вірно вказали на відсутність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а доводи касаційної скарги ОСОБА_4 цих висновків не спростовують.

Доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України також не заслуговують на увагу, оскільки розрахунок відшкодування визначено судами у відповідності до вимог чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 30 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк