АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 619/5064/14-ц (категорія: спадкові)

Провадження № 22ц/790/1023/18

21 червня 2018 року Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів:

головуючого судді - Кіся П.В.,

суддів: - Бурлака І.В.,

- Яцини В.Б.,

за участю секретаря - Пузікової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року (суддя - Іващенко С.О.)

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4

про усунення від права спадкування за законом та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

21.10.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та просив про усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після померлої 31.07.2014 року ОСОБА_5 та визнати за ним право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла його мати ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Після смерті матері залишилась спадщина у вигляді нерухомого майна: двокімнатної квартири АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_5 мала ІІ групу інвалідності за загальним захворюванням. Вже у літньому віці у 2012 р. та у 2014р. перенесла хірургічні операції та потребувала постійного нагляду та лікування у лікарів терапевта, невропатолога, кардіолога, ендокринолога, хірурга та онколога, їй було важко пересуватись та самостійно обслуговувати себе. Весь цей час позивач постійно проживав з матір'ю та доглядав її.

Після смерті ОСОБА_5 залишилась спадщина - 1/2 частини спірної вищезазначеної квартири. Спадкоємцем першої черги є він. Також спадкоємцем першої черги міг би бути син спадкодавиці - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.. Дочка померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_4, відповідач по справі, є онукою померлої ОСОБА_5, також подала до Дванадцятої ХДНК заяву про прийняття спадщини після смерті своєї бабці. Однак оформленню прав на спадщину перешкоджає та обставина, що відповідач утримає у себе правовстановлюючі документи.

Крім того, вказує ОСОБА_3 до суду він змушений звернутися у зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_4 на його думку має бути усунена від прийняття спадщини, оскільки вона не проживала зі своєю бабцею та не здійснювала за нею догляд.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що спадкодавець ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя була інвалідом II групи, за рядом тяжких захворювань з 22.07.1988 року, а отже і непрацездатною особою. Потім ще додались, цукровий діабет при зайвій вазі, 27.03.2012 року перенесла хірургічну операцію, вона потребувала постійного лікування у терапевта, невропатолога, кардіолога, ендокринолога, хірурга та онколога, їй важко було самостійно пересуватись і гігієнічно обслуговувати себе.

07.03.2014 року спадкодавець ОСОБА_5 перенесла ще одну хірургічну операцію і зовсім перестала самостійно рухатись навіть по квартирі, вона вже самостійно не приймала їжу, не милась, туалет за допомогою, не могла замінити білизну і одяг, вона потребувала дієтичного харчування за дієтою № 9 і додаткового полівітамізірованного харчування.

Отже ОСОБА_5 перебувала в 2013-2014 роках в безпорадному стані зумовленому похилим віком (79 років) і комплексом тяжких хронічних захворювань, не могла самостійно забезпечити умови свого життя та потребувала сторонньої допомоги і особливо жінки.

Ці факти доведено сукупністю доказів, що є в справі: медичними документами (виписка із протоколів № 1371 і 119 МСЕК, 4-й історії хвороби КЗОЗ, амбулаторна карта полікліники) про комплекс тяжких хронічних захворювань; висновком експертів № 189-КЕ/2016/пп про те, що ОСОБА_5 була інвалідом другої групи, непрацездатною з 22.07.1988 року, мала комплекс тяжких захворювань і похилий вік, потребувала сторонньої допомоги і додаткового полівітамізірованного харчування; витяг із уніфікованого клінічного протоколу первинної, вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги «Бронхіальна астма», де зазначено в п. 3.1.3.1 не медикаментозне лікування, дієта та зниження маси тіла; витяг із уніфікованого клінічного протоколу первинної та вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги «Цукровий діабет 2 типу», де в додатку 2 зазначено дотримуватись дієти та контролювати вміст вуглеводів і жирів у раціоні харчування та визначення індексу маси тіла; витяг із Державного стандарту догляду вдома де в п. 7.2 зазначено, що навіть при догляді вдома соціальними працівниками необхідно ставитись з повагою до статі отримувачів послуги; розрахунок індексу маси тіла спадкодавця.

Спадкодавець ОСОБА_7 просила допомоги саме у онучки ОСОБА_4, як жінки, і вона мала усі можливості надавати постійну допомогу у догляді за бабусею в 2013-2014 роках (готувати дієтичне посилене полівітамізоване харчування, давати ліки, здійснювати перев'язки, змінювати памперси, натільну і постільну білизни, здійснювати відправлення туалету, приймати ванну і інше).

ОСОБА_4 з 15.02.2010 року по 20.01.2015 року була фізичною особою-підприємцем, здійснювала підприємницьку діяльність, отримувала доходи, не була одружена, дітей не має, мала в розпорядженні автомобіль. Дійсно, відповідач надавала епізодично деяку допомогу бабусі, але мала усі можливості надавати допомогу бабусі постійно, до її смерті, однак ухилилась від цього, перекладаючи тягар догляду за спадкодавцем на нього.

Вважає, що суд в рішенні надав вибіркову оцінку показанням свідків лише в інтересах відповідача та не застосував Закон України «Основи законодавства України про охорону здоров'я», N 2801-XII, від 19.11.1992, Закон України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», «Державний стандарт догляду вдома», затверджений наказом Мінсоцполітики N 760 від 13.11.2013 року.

Крім того, по предмету позову - визнання права приватної власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_4 загальною площею 51,3 квадратних метрів, після померлої 31 липня 2014 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в порядку спадкування за законом, не прийняв рішення, хоча в справі є усі письмові докази для часткового задоволення цієї позовної вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в ред. Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з доведеності права на спадкування після смерті ОСОБА_5 та відсутності доказів для усунення її від права на спадкування.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 31 липня 2014 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції від 02.08.2014р., актовий запис №10923.

Після смерті ОСОБА_5 залишалась спадщина у вигляді нерухомого майна : квартири АДРЕСА_2.

Згідно дублікату свідоцтва про право власності, від 30.06.1998р., реєстраційний №8-98-128750, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_5, належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (дублікат свідоцтва, що має силу оригіналу зареєстрований під №Д-371-8-98-128750 від 17.12.2014р.).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 625/2014, після смерті ОСОБА_5 до Дванадцятої ХДНК із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 - син померлої та ОСОБА_4 - онука померлої.

За правилами ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч. 2ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, не прийняття спадщини або відмові від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦУ України.

Статтею 1261ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5 є її син ОСОБА_3, що підтверджується копією свідоцтва про народження (том 1 а.с. 3).

ОСОБА_4 є спадкоємцем за представленням, оскільки вона є донькою померлого брата позивача, а таким чином є спадкоємцем першої черги. (том 1 а.с. 4)

Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 625/2014, після смерті ОСОБА_5 до Дванадцятої ХДНК із заявами про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 - син померлої та ОСОБА_4 - онука померлої.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 189-КЕ/2016/пп, згідно медичної картки амбулаторного хворого, хворій ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 у 1988р. була вперше безстроково встановлена друга група інвалідності.

Із записів медичних карт амбулаторного хворого ОСОБА_7 страждала хронічними, соматичними та неврологічними захворюваннями, внаслідок яких 31.07.2014 року наступила смерть. Крім того, за життя ОСОБА_7 хворіла на цукровий діабет ІІ тип, середньої тяжкості компенсований та мало місце онкологічне захворювання - некротизована стромальна саркома матки.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_7 у зв'язку зі своїми хворобами знаходилась у безпорадному стані не підтверджені доказами, оскільки матеріали справи не містять відповідних медичних висновків про те, що ОСОБА_5 потребувала стороннього догляду, що знаходилась в безпорадному стані.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції забезпечив сторонам та їх представникам рівні можливості щодо надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, а ухвалюючи рішення, суд надав належну правову оцінку доводам сторін та їх представників, повно і всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, закон, яким регулюються спірні правовідносини, та ухвалив відповідно до них законне і обґрунтоване рішення.

З доводами позивача та його представника колегія суддів не може погодитися, оскільки, вони ґрунтуються на припущеннях та окремих обставинах щодо відповідача, які хоча і містять ознаки низької соціальної відповідальності вказаної особи, проте не є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки статтею 1224 ЦК України про підстави усунення від спадкування чітко визначені певні умови для застосування такого обмеження цивільних прав особи, як усунення від спадкування та які розширеному тлумаченню не піджлдягають.

В роз'ясненнях п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Непред'явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

У цій же постанові ВСУ роз'яснив, що при застосуванні правила ч 5 ст. 1224 ЦК України, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Виходячи зі змісту зазначеної правової норми, при вирішенні такої справи необхідно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте умисно ухилявся від обов'язку щодо її надання, оскільки сам лише факт тривалого не спілкування спадкоємця зі спадкодавцем сам по собі не може бути підставою для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Таким чином, для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність наступних обставин: умисне ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані та потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, оскільки лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення рішення) , тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів того, що ОСОБА_4 ухилялись від надання допомоги ОСОБА_5, яка потребувала допомоги, матеріали справи не містять. Спадкодавець ОСОБА_7 проживала разом зі своїм сином - позивачем по справі. Апелянтом та його представником не надано належних та допустимих доказів, а матеріали справи таких не містять, які свідчили, що ОСОБА_5 за життя зверталась до ОСОБА_4 з проханням про надання їй допомоги, яку не міг надати позивач, а відповідач їй відмовила.

Таким чином, оскільки позивачем не доведено сукупність обставин, які відповідно до ст. 1224 ЦК України є підставами для усунення від спадкування, у суду першої інстанції були відсутні підстави для задоволення позову у цій частині.

Оскільки позовна вимога ОСОБА_3 про визнання за ним права власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, яка померла 31.07.2014 року, на 1/2 частину квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_3, є похідною від первісних вимог, які задоволенню не підлягають, тому суд першої інстанції правильно відмовив у її задоволенні.

Доводи апеляційної скарги в частині неповноти обґрунтування рішення суду про підстави відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності заслуговують на увагу з огляду на вимоги ч.4 ст. 265 ЦПК України про необхідність оцінки кожного аргументу учасника справи, однак вони не свідчать про наявність підстав для скасування чи зміни рішення, яким головні питання спору вирішив у відповідності із законом.

Згідно частини 2 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише у тому випадку, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність у справі таких порушень процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухваливши законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26 червня 2018 року

Головуючий - П.В. Кісь

Судді: І.В. Бурлака

,

В.Б. Яцина