Справа № 2/756/347/18
РІШЕННЯ

Іменем України

03 липня 2018 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі головуючого судді Васалатія К.А.

за участі секретаря Бондаренко Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпуски та заборгованості по сплаті надбавки за вислугу років, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 р. позивач звернулась до суду з даним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що з 21.02.2000 р. по 31.11.2007 р. працювала на посаді доцента, заступника завідувача кафедри «Менеджмент», з 01.09.2013 р. по 07.11.2014 р. на посаді старшого викладача кафедри в Державному інституті підготовки кадрів.

Як вказує позивач, на виконання розпорядження КМУ від 09.01.2014 р. № 7-р «Про реорганізацію Державного інституту підготовки кадрів» (надалі - ДІПК), проведено реорганізацію (приєднання) до Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого - відповідача по справі. Згідно з Наказом Міністерства освіти України від 10.07.2014 р. № 817 створено комісію з реорганізації ДІПК та установлено, що правонаступником всього його майна, прав і обов'язків є Університет.

Наказом № 95-к від 04.11.2014 р. позивача було звільнено із займаної посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників.

Згідно положень абз. 10 ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплати надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 р. - 10%, понад 10 р. - 20%, понад 20 р. - 30%; допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Однак, (зі слів позивача) надбавка за вислугу років, яку повинен був виплачувати відповідач, починаючи з 01.01.2001 р. по 01.01.2007 р. у розмірі 10%, а з 01.02.2007 р. по 31.11.2007 р. та з 01.09.2013 р. по 07.11.2014 р. у розмірі 20% до посадового окладу, їй не було виплачено. Тому позивач вважає, що сума недоотриманої грошової надбавки за вислугу років на день звільнення складає 20490,11 грн. з урахуванням індексу інфляції.

Також вказує, що всупереч зазначеним вимогам закону при наданні щорічної відпустки, що відбувалася у липні - серпні місяці, на протязі всього періоду роботи з 21.02.2000 р. по 31.11.2007 р. та 01.09.2013 р. по 07.11.2014 р. допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу відповідач також їй не виплачував, і тому загальна сума невиплаченої допомоги на оздоровлення на день звільнення складає 15882,17 грн. з урахуванням індексу інфляції.

Як вказує позивач, нею було надіслане письмове звернення відповідачу від 04.06.2015 р. про виплату в досудовому порядку вказаних вище сум, яке отримано 08.06.2015 р., але залишене без відповіді. Повторне звернення від 07.06.2016 р. було залишено без задоволення.

Позивач вважає, що оскільки у листопаді 2014 року не було здійснено виплат, що належать до структури заробітної плати компенсація втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасною їхньою виплатою станом на липень 2016 року становить: - 20 223,16 грн. - сума матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток та 24 437,63 грн. - сума щомісячної надбавки за вислугу років.

Тому посилаючись на вищевикладене, позивач просила суд стягнути з відповідача - Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого, як правонаступника Державного інституту підготовки кадрів на свою користь матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні щорічних відпусток з урахуванням індексу інфляції в розмірі 20223,16 грн.; стягнути не виплачену суму щомісячної надбавки за вислугу років з урахуванням індексу інфляції у розмірі 24437,63 грн.

У судовому засіданні позивач збільшила позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача усю суму в розмірі 53761,17 грн., а під час судових дебатів ще раз збільшила цю суму до 56109,65 грн., повідомивши про це вже в стадії судових дебатів.

Представник відповідач в судовому засіданні проти позову щодо суми у розмірі 53761,17 грн. заперечувала, надавши з цього приводу письмовий виступ у судових дебатах.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив обставини, що викладені нижче.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України «Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом».

Як з'ясував суд, 21.02.2000 р. по 31.11.2007 р. позивач ОСОБА_1 працювала на посаді доцента, заступника завідувача кафедри «Менеджмент», з 01.09.2013 р. по 07.11.2014 р. на посаді старшого викладача кафедри в Державному інституті підготовки кадрів.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 09.01.2014 року №7-р «Про реорганізацію Державного інституту підготовки кадрів», проведено реорганізацію (приєднання) до Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого. Згідно з Наказом Міністерства освіти України від 10.07.2014 р. № 817 створено комісію з реорганізації ДІПК та установлено, що правонаступником всього його майна, прав і обов'язків є Університет - відповідач.

Як з'ясовано судом та не заперечується сторонами, зазначеним наказом встановлено, що відповідач - університет є правонаступником всього майна, прав і обов'язків Державного інституту підготовки кадрів, на базі якого створюється відокремлений структурний підрозділ - Інститут управління і права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого. При цьому п. 5.4 наказу Міністерства освіти і науки України № 817 від 10.07.2014 р. було вказано комісії з реорганізації у встановленому порядку вжити заходів щодо вивільнення працівників, посади яких підлягають скороченню.

01.09.2014 р. головою комісії з реорганізації було видано наказ № 76-к «Про скорочення штатних посад та наступне звільнення працівників Державного інституту підготовки кадрів», відповідно до якого скороченню підлягало 55 посад, серед них і посада старшого викладача кафедри менеджменту, яку займала на той час позивач ОСОБА_1

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

У відповідності до ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» учасниками навчально-виховного процесу у вищих навчальних закладах є педагогічні і науково-педагогічні працівники. Перелік посад всіх педагогічних та науково-педагогічних працівників затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 р. № 963.

Відповідно до п. 1 рішення комісії з реорганізації Державного інституту підготовки кадрів від 29.08.2014 р., до затвердження штатного розпису Інституту управління і права було визнано чинним штатний розпис Державного інституту підготовки кадрів, затверджений ректором інституту 29.12.2012 року. Згідно з вказаним штатним розписом, кафедра менеджменту, на якій працювала позивач, включала в себе наступні посади: завідувач кафедри ( 1 штатна одиниця), заступник завідувача кафедри ( 0,8 шт. од.), доцент (1,25 шт. од.), виконувач обов'язків доцента (0,85 шт. од.), старший викладач ( 1 шт. од.), старший викладач ( 0,5 шт. од.)

Як з'ясував суд, наказом № 95-к від 04.11.2014 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, тобто звільнення позивача є юридичним фактом припинення трудових відносин з будь яким навчальним закладом з 07.11.2014 р.

При цьому у відповідності до ст. 104 та 105 ЦК України, Державний інститут підготовки кадрів було реорганізовано шляхом приєднання до відповідача - Національного юридичного університету ім. Я. Мудрого з дати внесення запису про припинення Державного інституту підготовки кадрів - 28.07.2015 р., в той час як трудові відносини з позивачем було припинено 07.11.2014 р., а строк пред'явлення вимог до Державного інституту підготовки кадрів було визначено до 28.10.2014 р.

Як з'ясовано судом і також не заперечується сторонами, з передавального акту від 12.11.2014 р. вбачається, що заборгованість з оплати праці позивача ОСОБА_1 була включена до передавального акту та виплачена в повному обсязі, і інших вимог щодо заборгованості з оплати праці до комісії з реорганізації позивач ОСОБА_1 не заявляла.

При цьому жодна сторона не заперечувала той факт, що з 21.02.2000 р. позивач ОСОБА_1 була прийнята на посаду доцента кафедри економіки підприємств з окладом 230 грн. на місяць і доплатою в розмірі 30% від посадового окладу за виконання обов'язків завідуючого кафедрою (у відповідності до наказу ректора № 17-к від 18.02.20000 р.).

Також, з 01.09.2000 р., в зв'язку з введенням нової організаційної структури Інституту підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів важкого машинобудування позивач була призначена на посаду заступника завідуючого кафедрою економіки, менеджменту і підприємницької діяльності (доцентом) з персональною надбавкою в розмірі 30% посадового окладу (наказ ректора № 87-к від 01.09.2000 р.). З 01.04.2001 р., в зв'язку з введенням нової організаційної структури Інституту підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів важкого машинобудування позивач була призначена на посаду заступника завідуючого кафедрою економіки, менеджменту і підприємницької діяльності (доцентом) з персональною надбавкою в розмірі 30% посадового окладу (наказ ректора № 36-к від 02.04.2001 р.). З 01.10.2002 р. в зв'язку з введенням нових організаційних структур та новим штатним розписом Державного Інституту підготовки кадрів позивач ОСОБА_1 була призначена на посаду заступника завідуючого кафедрою менеджменту і підприємницької діяльності, доцентом (наказ ректора № 108-к від 01.10.2002 р.).

Як з'ясовано судом, з 01.01.2004 р. в зв'язку з введенням нового штатного розпису Державного Інституту підготовки кадрів позивач була призначена на посаду заступника завідуючого кафедрою менеджменту і підприємницької діяльності, доцентом (наказ ректора № 10-к від 08.01.2004 р.). Також наказом ректора № 152-к від 30.12.2004 р., з 01.01.2005 р. позивачу встановлена персональна надбавка у розмірі 300 грн. на місяць. З 01.11.2005 р. у з введенням нової організаційної структури та штатного розпису Державного Інституту підготовки кадрів позивач була призначена на посаду заступника завідуючого кафедрою менеджменту, доцентом (наказ ректора № 158-к від 28.10.2005 р.). При цьому з 01.12.2007 року в зв'язку з введенням нового штатного розпису Державного інституту підготовки кадрів ОСОБА_1 була призначена на посаду заступника завідуючого кафедрою Менеджменту (наказ ректора № 146-к від 01.10.2007 р.).

Як вбачається з матеріалів справи, з 01.09.2013 р., в зв'язку з упорядкуванням праці працівників Державного інституту підготовки кадрів позивач, як заступник завідувача кафедри менеджменту була переведена на посаду старшого викладача з неповним робочим часом, а посада заступника завідувача кафедри була ліквідована за наказом ректора № 93-к від 30.08.2013 р.

Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 6-64цс13 від 03.07.2013 року, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Таким чином суд приходить до висновку, що даний факт також підтверджується рішенням Оболонського р/с м. Києва від 14.09.2015 р. та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.12.2015 р. та не заперечується сторонами щодо проведення розрахунків із позивачем та відсутності у матеріалах справи доказів щодо виконання позивачем викладацької роботи у вищевказаний період.

Тому суд приходить до висновку, що право на виплату надбавки за вислугу років у розмірі 10% від посадового окладу (ставки зарплати) виникло у позивача з моменту її переведення на посаду старшого викладача - 01.09.2013 р., що також підтверджується записом у трудовій книжці позивача № 23, і стаж науково-педагогічної роботи позивача станом на 01.09.2013 р. складав 3 р., 3 міс. та 19 днів.

Вирішуючи позовну вимогу позивача щодо виплати допомоги на оздоровлення в період роботи позивача з 01.09.2013 року по 07.11.2014 р., суд виходив з наступного.

Згідно положень абз. 10 ч. 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплати надбавок за вислугу років щомісячно у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків; допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасною їхньою виплатою з 2001 р. проводиться відповідно до Закону України № 2050 від 19.10.2000 р. "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та постанови Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001 р. "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" (з урахуванням унесених змін згідно з постановою № 430 від 31.03.2003 р.).

Як роз'яснено у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» о при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

У відповідності до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

Порядок виплати надбавки за вислугу років педагогічним і науково-педагогічним працівникам, який розроблено на виконання норм вказаної статті Закону України «Про освіту» затверджено постановою КМУ від 31.01.2001 р. № 78.

Таким чином законом визначено, що така допомога на оздоровлення надається лише при надані щорічної відпустки. У випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується.

Як вбачається із запису трудової книжки позивача за № 23, позивача було переведено на посаду старшого викладача 01.09.2013 р. Із особового рахунку позивача та наказу ректора Державного статуту підготовки кадрів від 27.06.2014 № 54-к «Про надання щорічної основної відпустки викладачам інституту» вбачається, що старшому викладачу ОСОБА_1 було надано щорічну основну відпустку на 56 календарних дні з 01.07.2014 р. по 26.08.2014 р. за період роботи 21.03.2013 р. по 20.02.2014 р.

З огляду на викладене, суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого у повному обсязі заявлених позивачкою позовних вимог.

Тому керуючись ст. 40, 44, 47, ст. 115-117, ст. 232-233 КЗпП України ст. 12, 19, 42, 81, 89, 141, 263, 265, 280-282, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: К.А. Васалатій