Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 520/10280/14-ц

провадження № 61-5464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представники позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представники ОСОБА_6: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Панасенкова В. О., Громіка Р. Д.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2009 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, про що було складено розписку. Грошові кошти були спрямовані на спільний бізнес відповідачів - розвиток приватного підприємства «Автолюкс-2000». Зазначала, що протягом січня - березня 2010 року їй було повернуто грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США. 02 липня 2014 року на адресу ОСОБА_6 було надіслано лист-вимогу про повернення ОСОБА_2 42 000 доларів США, однак грошові кошти повернуто не було.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2просила суд стягнути з

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 солідарно грошові кошти у розмірі 1 131 858 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що письмова розписка від 01 грудня 2009 року не може бути прийнята як доказ укладення договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, оскільки ні спірна розписка, ні будь-які інші письмові докази не містять умови отримання ОСОБА_6 грошей в борг та умови їх повернення, а правовідносини, що виникли між сторонами не можуть доводитись поясненнями свідків.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 07 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі

42 000 доларів США, що еквівалентно 1 075 170,60 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що укладення розписки є свідченням отримання грошей у борг, що підтверджено відповідачем ОСОБА_6 Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У грудні 2016 рокуОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано положення статей 1046, 1047 ЦК України та порушено вимоги статей 215, 3607 ЦПК України. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно послався на покази свідків, як на доказ укладення між сторонами договору позики.

У лютому 2017 року ОСОБА_2подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанцій є законним і обґрунтованим.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

07 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 01 грудня 2009 року ОСОБА_6 власноруч склала розписку, в якій зазначила, що отримала від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 50 000 доларів США. Факт складання розписки відповідного змісту сторонами не заперечувався.

02 липня 2014 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_11 направив на адресу ОСОБА_6 лист-вимогу, у якому просив в строк до 31 липня 2014 року повернути грошові кошти в сумі 42 000 доларів США ОСОБА_2

Вказану вимогу було одержано ОСОБА_6 11 липня 2014 року, однак її було залишено без задоволення, грошові кошти на виконання такої вимоги не передавались.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю правовою природою договір позики носить реальний характер.

З огляду на це, письмова форма такого договору є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У відповідності до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 63цс13, від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику, встановивши, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, що міститься у матеріалах справи, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, з урахуванням того, що позивачем у відповідності до вимог частини першої статті 1049 ЦК України було направлено вимогу про повернення суми позики, проте таку вимогу відповідач не виконав, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а порушене право - захисту.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В. П. Курило