Справа № 569/1402/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2018 року м.Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Харечка С.П.,

при секретарі Глотовій П.В.

з участю позивача ОСОБА_1 та його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про скасування наказу про звільнення №327-к від 22.12.2017 року, визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

30.01.2018р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про скасування наказу про звільнення №327-к від 22.12.2017р., визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення в займаній посаді, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він був призначений на посаду заступника директора виконавчої дирекції Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. На посаді заступника директора виконавчої дирекції Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності пропрацював із серпня 2001 року по липень 2017 року. Внаслідок проведеної реорганізації виконавчої дирекції Рівненського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, наказом № 321-к від 26.07.2017, був звільнений з роботи в порядку переведення до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області. Наказом від 28.07.2017 № 140-п, 01.08.2017 року був прийнятий на роботу на посаду заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області в порядку переведення. Зазначає, що 27.10.2017 року він був попереджений про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє вивільнення, у відповідності до вимог ст. 32 Кодексу законів про працю України. Вказує, що 20.12.2017 року відповідачем, був вручений йому лист-повідомлення від 19.12.2017 № 1603-14, про те, що: у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема чисельності та штату працівників на підставі постанови правління Фонду соціального страхування України від 12.09.2017 № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23.10.2017 № 571 «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області» (із змінами), та введенням в дію з 01.01.2018 нового штатного розпису Рівненського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області, відповідно до попередження від 26.10.2017 № 02-01/1031-3, його було повідомлено про те, що посада, яку він обіймає, скорочується і він підлягає вивільненню у порядку, передбаченому ст. 49-2 КЗпП України. Також було повідомлено, що вакантні посади відповідно до його фаху в штатному розписі відсутні, тому він підлягає звільненню 29.12.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку. Таке звільнення з роботи, вважає незаконним, проведеним з порушенням процедури звільнення, оскільки його не було попереджено про звільнення за два місяці, не визначалося переважне право на залишенні на роботі та не було запропоновано вакантних посад при звільненні. У звязку із цим просить суд скасувати наказ про звільнення, визнати звільнення з роботи незаконним, поновити його в займаній посаді, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали, просили задоволити його в повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав, подав відзив на позовну заяву, яким просить відмовити в задоволенні позову, оскільки ним було дотримано всіх вимог чинного законодавства при звільненні позивача, завчасно попереджено про звільнення, зазначив що посади не пропонувалися, оскільки вакансії на час звільнення були відсутні.

Заслухавши сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із копії трудової книжки, позивач 01.08.2017 року наказом №140-п від 28.07.2017 року був прийнятий на роботу на посаду заступника начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області в порядку переведення.

25.10.2017 року начальником управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, було видано наказ №242-К «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці, про зміни істотних умов праці та про можливе майбутнє звільнення». Даним наказом зобовязано начальника відділу кадрів ОСОБА_5 підготувати та вручити письмові попередження про зміни в організації виробництва і праці, про зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

26.10.2017 року начальником управління виконавчої дирекції у Рівненській області Фонду соціального страхування України, видано попередження №02-01/1031-3, в якому зазначено, що відповідно до вимог ст.32 КЗпП України, керуючись Постановами та наказами правління Фонду соціального страхування України, позивач попереджається про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення. З даним попередженням позивач ознайомився 27.10.2017 року.

19.12.2017 року начальником управління виконавчої дирекції у Рівненській області Фонду соціального страхування України, було видане повідомлення №1603-14. Зі змісту такого повідомлення слідує, що у звязку із змінами в організації виробництва і праці, зокрема скороченням чисельності та штату працівників, позивач повідомляється про те, що його посада скорочується, а він підлягає звільненню у порядку, передбаченому статтею 49-2 КЗпП України. В повідомлені також зазначено, що вакантні посади відповідно до фаху позивача в штатному розписі відсутні, тому позивач підлягає звільненню з 29.12.2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього заробітку. З таким повідомленням позивач ознайомився 20.12.2017 року про що свідчить його підпис в повідомлені.

Згідно наказу №327-К від 22.12.2017р., позивача 29.12.2017 року було звільнено з посади заступника начальника управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Рівненській області у звязку із скороченням чисельності та штату, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.

Як вбачається із наведеного, відповідач видавши попередження №02-01/1031-3 від 26.10.2017 року керувався статтею 32 КЗпП України, а саме частиною третьою, якою передбачено що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, припиняється трудовий договір у разі відмови працівника від, переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмови від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено судам, що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Верховний Суд України у справі № 6-2748цс15 (постанова від 23.03.2016р.) дійшов правового висновку, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Під час звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації праці, в тому числі скорочення штату працівників, необхідно дотримуватись гарантій, передбачених статтею 49-2 КЗпП України.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що позивачу не було повідомлено, які саме істотні умови праці у нього змінюються при продовженні його роботи за його спеціальністю, кваліфікацією, посадою.

Крім того, відповідачем не було видано наказу про скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до поданих суду доказів, що містяться у матеріалах справи, позивача було звільнено з роботи відповідно до п.1. ст.40 КЗпП України, у звязку із скороченням чисельності або штату працівників, та зараховано до двохмісячного терміну попередження про звільнення за скороченням чисельності або штату працівників, надане від 26.10.2017 року за №02-01/1031-3 згідно якого позивача було попереджено про зміну істотних умов праці, що передбачено ст. 32 КЗпП України.

Повідомлення №1603-14 від 19.12.2017 року, яке стосується підстави звільнення позивача, а саме за п.1 ст.40 КЗпП України, у звязку із скороченням чисельності або штату працівників, останній отримав 20.12.2017 року, а звільнено його було 29.12.2017 року. Таким чином, відповідачем порушено вимоги ст.49-2 КЗпП України, щодо попередження про звільнення не пізніше ніж за два місяці.

Так, згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За положеннями частини першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Виходячи з вимог статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про вивільнення конкретного працівника протягом двох місяців роботодавець повинен запропонувати йому всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачу пропонувалася будь - яка інша робота наявна у відповідача протягом часу попередження про звільнення. Відповідачем лише надано суду довідку від 12.03.2018 року про те що на момент звільнення позивача вакантних посад відповідно до фаху та кваліфікації в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області та його відділеннях не було.

Крім того, відповідачем було видано наказ №237-К від 02.10.2017 року. «Про створення комісії». Даним наказом зобовязано комісію визначити переважне право на залишені на роботі працівників у разі вивільнення.

До матеріалів справи надано відповідачем письмову інформацію від начальника відділу кадрів ОСОБА_5, яка подавалася на комісію із визначення працівників управління, які мають переважне право на залишенні на посаді. Така інформація містить лише прізвище та ініціали працівника, дата нагородження, чим нагороджено та подія до якої приурочено нагородження.

Однак, не вбачається із наданої комісії інформації та з інших доказів доданих до матеріалів справи про те, яку кваліфікацію мають працівники, між якими визначається переважне право на залишенні на роботі та чи порівнювалася кваліфікація таких працівників, а також чи було враховано інші переваги при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації, передбачені ч.2 ст.42 КЗпП України.

Тому, суд із наявних у матеріалах справи доказів не може дійти висновку щодо правильності проведення порівняльного аналізу за сукупністю кваліфікації та продуктивності праці працівників, а також з інших підстав у відповідності до ст.42 КЗпП України, між якими визначалося переважне право на залишені на роботі.

Таким чином, суд вважає не доведеними належними доказами, виконання відповідачем процедури скорочення, в частині визначення переважного права на залишені на роботі, при звільненні позивача.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення вимог позивача про скасування наказу про звільнення та поновлення в займаній посаді

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням або переведення, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Для розрахунку середнього заробітку суд бере до уваги період з 02 січня 2018 року (а саме: 29 грудня 2017 року - день звільнення, вважається останнім робочим днем, а отже не включається до розрахунку), до 05 червня 2018 року (до дня прийняття судового рішення у справі).

Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, який затверджений Постановою КМ України від 08 лютого 1995р., передбачено що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача, яка згідно довідки № 02.21/201 від 24.01.2018 року за листопад 2017 року та грудень 2017 року складала 41642,70 грн., кількість робочих днів за ці місяці - 42 дні. Щоденний середній заробіток складає 991,49 грн. (41642,70 грн./42 робочий день).

Вимушений прогул на час розгляду справи в суді з 02.01.2018р. по 05.06.2018р. складає 105 днів.(кількість робочих днів у січні 2018 року.- 21 днів, у лютому 2018 року 20 днів, у березні 2018 року- 21 день, у квітні 2018 року 19 днів, у травні 2018 року 21 день, у червні 2018 року 3 дні). Таким чином розмір виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 104 106,45 грн.(991,49 грн.*105 робочих днів).

Судом не береться до уваги розрахунок та не підлягає відшкодуванню розмір витрат на професійну правничу допомогу позивачу, оскільки відсутні докази про те, що позивач поніс такі витрати, які підтверджуються квитанцією про сплату коштів на рахунок своєму представнику.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, підлягають стягненню з відповідача. Отже судовий збір сплачений позивачем у розмірі 1409,60 грн. підлягає стягненню з відповідача.

Суд також вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі, оскільки відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про скасування наказу про звільнення №327-к від 22.12.2017 року, визнання звільнення з роботи незаконним, поновлення в займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ №327-к від 22.12.2017 року про звільнення виданий начальником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Рівненській області ОСОБА_6.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Управління виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області з поновленням попередніх умов праці, з 29 грудня 2017 року.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 104 106,45 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць - допустити до негайного виконання, відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області на користь ОСОБА_1 витрати з оплати судового збору в розмірі 1409, 60 гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Позивач - ОСОБА_1, місце проживання: 33023, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1.

Відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області, місцезнаходження: 33028, м.Рівне, вул.. Кавказька,2, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємства і організацій України 41313357.

Повний текст рішення виготовлено 12 червня 2018 року

Суддя: С.П. Харечко