Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 202/11151/14-ц

провадження № 61-18766св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року у складі судді Зосименко С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої О. Л., Пищиди І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2007 року між банком і ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 30 600,00 дол. США зі сплатою 13,75 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту до 07 травня 2017 року.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 10 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 25 968,23 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 945,00 дол. США, заборгованості за процентами у розмірі 949,18 дол. США, та пені у розмірі 15 074,05 дол. США.

На підставі вказаного, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд стягнути вказану заборгованість з ОСОБА_5

У травні 2016 року ОСОБА_5 подав позов до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору невиконаним.

Позовна заява мотивована тим, що 07 травня 2007 року між ним і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язувався надати йому кредит у розмірі 30 600,00 дол. США, однак фактично надав кошти у розмірі 24 580,55 дол. США. Оскільки кошти в обумовленому договором розмірі йому видані не були, вважав кредитний договір від 07 травня 2007 року невиконаним.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2016 року справу за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором і справу за позовом ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору кредиту невиконаним об'єднано в одне провадження.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 07 травня 2007 року у розмірі 12 761,91 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 9 945,00 дол. США, заборгованості за процентами у розмірі 949,18 дол. США, та пені у розмірі 1 867,73 дол. США.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати у розмірі 1 652,67 грн.

У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та позову ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору, тому, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договором не виконано, суд стягнув заборгованість з позичальника. При цьому заборгованість з пені судом стягнута в межах річного строку, встановленого пунктом 1 частиною другою статті 258 ЦК України.

Оскільки ОСОБА_5 у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовував свої вимоги, суд відмовив у задоволенні його позову. При цьому, суд встановив, що банком були надані докази виконання своїх зобов'язань з видачі кредиту у розмірі, обумовленому договором, що підтверджується протоколами зустрічі з ОСОБА_5 для врегулювання проблемної заборгованості від 18 червня 2012 року, від 12 листопада 2012 року, від 23 липня 2013 року, від 21 жовтня 2013 рокута договором про відкриття і ведення поточного рахунку від 07 травня 2007 року.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно виходив із того, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору у нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню. Також апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6, оскільки він не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, крім того, судом встановлено, що кредитний договір від 07 травня 2007 року підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що надані банком протоколи зустрічі з ОСОБА_5 для врегулювання проблемної заборгованості від 18 червня 2012 року, 12 листопада 2012 року, 23 липня 2013 року, 21 жовтня 2013 рокута договір про відкриття і ведення поточного рахунку від 07 травня 2007 року не можуть бути належними і допустимими доказами на підтвердження обставин отримання ним кредиту саме у розмірі 30 600,00 дол. США. Крім того, суди не звернули увагу, що банк не повідомляв його про існування заборгованості, що позбавило його можливості уникнути зростання її розміру.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами частини першої статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, встановивши, що основне зобов'язання за кредитним договорами від 07 травня 2007 року відповідачем належним чином не виконано, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про стягнення з нього цієї заборгованості.

Також суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6 оскільки він у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що за кредитним договором від 07 травня 2007 року він отримав кредит у розмірі 24 580,55 дол. США, а не 30 600,00 дол. США, як обумовлено у договорі.

При цьому, судами встановлено, що банк не надав суду фінансових документів на підтвердження надання позичальнику кредитних коштів у розмірі 30 600,00 дол. США, оскільки відповідно до акта від 08 січня 2013 року про вилучення для знищення документів, невнесених до Національного архівного фонду, який було складено на підставі постанови Правління Національного банку України від 08 грудня 2004 року № 601 «Про затвердження Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України із зазначенням строків зберігання», було знищено касові документи та меморіальні документи за період з 01 січня 2007 року по 31 грудня 2007 року, у тому числі й документи, які підтверджують видачу позичальнику кредиту у розмірі 30 600,00 дол. США.

Разом з тим, банк надав протоколи зустрічі з ОСОБА_5 для врегулювання проблемної заборгованості від 18 червня 2012 року, від 12 листопада 2012 року, від 23 липня 2013 року, від 21 жовтня 2013 року, в яких сума кредиту зазначена саме у розмірі 30 600,00 дол. США та які підписані ОСОБА_5 без зауважень щодо суми отриманого кредиту.

Також судом враховано, що саме з урахуванням кредиту у розмірі 30 600,00 дол. США ОСОБА_5 відповідно до платіжного календаря здійснював погашення кредиту.

Крім того, банк надав суду копію договору про відкриття та ведення поточного рахунку від 07 травня 2007 року, укладеного відповідно до пункту 4 кредитного договору, і копію розпорядження ОСОБА_5 від 07 травня 2007 року на здійснення перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок коштів у розмірі 30 600,00 дол. США згідно з кредитним договором від 07 травня 2007 року.

Вказані обставини ОСОБА_5 не спростовані.

Доводи касаційної скарги про те, що протоколи зустрічі та договір про відкриття і ведення поточного рахунку не можуть бути належними і допустимими доказами на підтвердження обставин отримання ним кредиту саме у розмірі 30 600,00 дол. США є безпідставними, оскільки відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів та жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. При цьому вимоги статті 212 ЦПК України 2004 року судом дотриманні, а переоцінка доказів і встановлених на їх підставі обставин справи знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Також безпідставними є доводи заявника, що банк не проінформував його про наявність заборгованості, оскільки вони суперечать наявним у справі доказам та встановленим судами обставинам справи (т. 1 а. с. 102).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк