Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 501/1928/16-ц

провадження № 61-11741св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В.І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

заінтересована особа - відділ державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу головного державного виконавця Чорноморського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колечка ДмитраМиколайовича на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 02 вересня 2016 року у складі судді Смірнова В. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Цюри Т. В., Сидоренко І. П., Погорєлової С. О.,

встановив:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою, у якій з урахуванням уточнень просила зобов'язати відділ державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області зупинити виконавче провадження №46758729 з виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року у справі № 501/1051/2014-ц; 2/501/10/2014 за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до неї (ОСОБА_3) про стягнення заборгованості за кредитним договором на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та зупинити реалізацію арештованого нерухомого майна - належної їй квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 02 вересня 2016 року скаргу задоволено частково.

Зобов'язано головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області Колечка Д. М. зупинити виконавче провадження ВП № 46758729 з виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року у справі № 501/1051/2014-ц; 2/501/10/2014 за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В задоволенні іншої частини скарги відмовлено.

Судове рішення мотивоване тим, що при введенні спеціальною нормою закону мораторію на примусову реалізацію певного майна виконавче провадження підлягає зупиненню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2017 року ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 02 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» рішення суду не підлягає виконанню, тому виконавче провадження підлягає зупиненню.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, головний державний виконавець Чорноморського міського відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області Колечко Д. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого на забезпечення кредитів в іноземній валюті», статей 37, 38 Закону України «Про виконавче провадження», та порушення норм процесуального права, а саме: статей 10, 11, 14, 210, 213, 385, 387 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, просить скасувати оскаржувані судові рішення, постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Скарга аргументована тим, що статтями 37, 38 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (зі змінами та доповненнями), яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, передбачений вичерпний перелік підстав для зупинення виконавчого провадження. Суди не врахували того, що підстав зупинення виконавчого провадження на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у цьому переліку немає.

Крім того, до участі у справі не залучено державного виконавця Колечка Д. М., якого суди зобов'язали зупинити виконавче провадження, а також публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», яке є стягувачем у виконавчому провадженні.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 501/1028/16-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Встановлено, щорішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 890 398,13 грн та судовий збір 3 441,00 грн.

06 березня 2015 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області Колечком Д. М. відкрито виконавче провадження № 46758729 на підставі виконавчого листа, виданого 18 лютого 2015 року Іллічівським міським судом Одеської області, та накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, а саме: квартиру АДРЕСА_1 та транспортний засіб марки ГАЗ, модель 33021, 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Задовольняючи заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що при введенні спеціальною нормою закону мораторію на примусову реалізацію певного майна виконавче провадження підлягає зупиненню.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Проте повністю з висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до статті 14 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, при набранні рішенням законної сили воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба як єдиний орган примусового виконання зобов'язана вжити всі необхідні заходи для його виконання.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Звертаючись до суду із заявою, ОСОБА_3 просила зобов'язати відділ державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції Одеської області зупинити виконавче провадження ВП №46758729 з виконання рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 травня 2014 року на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності з 07 червня 2014 року, протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Отже вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності, та за наявності та доведеності відповідних умов.

За змістом статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до вимог статті 179 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Заперечуючи проти скарги ОСОБА_3, представник відділу державної виконавчої служби посилався на те, що ні боржник ОСОБА_3, ні члени її родини не проживають за адресою місцезнаходження предмета іпотеки, зазначена квартира здається в оренду, а тому положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягають застосуванню у даному випадку.

Погодившись із судовим рішенням суду першої інстанції, яким зобов'язано державного виконавця зупинити виконавче провадження на час дії Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», апеляційний суд послався на відсутність доказів того, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі АДРЕСА_1.

Водночас, відповідно до довідки ЖЕД-4 міста Іллічівська від 02 червня 2015 року за вказаною адресою зареєстрована мати ОСОБА_3 - ОСОБА_5 (а. с. 106). Відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2.

Згідно з актом державного виконавця від 18 березня 2016 року ОСОБА_3 та члени її родини не проживають у квартирі АДРЕСА_1. Понад півтора року цей об'єкт нерухомого майна у ОСОБА_3 орендує ОСОБА_6 Орендна плата становить 3 200 грн на місяць (а с. 107).

У листі від 27 вересня 2016 року начальник Чорноморського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області повідомив про неможливість приводу ОСОБА_3 до державної виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції у зв'язку з тим, що під час відвідування квартири АДРЕСА_1 зі слів сусідів в ній ніхто не проживає та не знаходиться, встановити місцезнаходження ОСОБА_3 та виконати привід не є можливим (а. с. 105).

Зазначеним доказам апеляційний суд ніякої оцінки не надав, обставини, на які посилається заявник як на підставу своїх вимог та які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, чи є спірна квартира постійним місцем проживання позичальника, не встановив, і не з'ясував наявність у ОСОБА_7 іншого житла.

При цьому, відповідачі не спростували зазначені обставини.

Суд не врахував і вимоги статті 57, частини четвертої статті 60, статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати їм оцінку, навести мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті, що апеляційним судом зроблено не було.

Ураховуючи вищенаведене, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду в не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 141, 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу головного державного виконавця Чорноморського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Колечка ДмитраМиколайовича задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 16 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат