АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4081/18 Справа № 175/1815/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Єлізаренко І.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.

за участю секретаря Черкас Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2017 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалися в ході судового розгляду, позивач посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу нежитлового будинку від 23 квітня 2015 року ОСОБА_3 придбав у власність нежилий будинок - Універсам № 16 (літера А), який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1. На підставі договору купівлі-продажу часток нежитлового будинку від 15 травня 2015 року ОСОБА_3 продав, а він та ОСОБА_4 купили 88/100 часток вказаного нежитлового будинку, а саме: він придбав - 76/100 частин та ОСОБА_4 придбав - 12/100 частин. 19 травня 2015 року між ним та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошей. Відповідно до умов вищевказаного договору, відповідач (позичальник) отримав у нього в борг 8000000 (вісім мільйонів) гривень, із зобов'язанням повернути вказану суму грошових коштів у визначений договором строк, а саме - до 19 квітня 2016 року. У разі неповернення позики у вказаний термін, відповідач (позичальник) у термін до 19 липня 2016 року зобов'язався переоформити на нього право власності на нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б) загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1. У встановлений договором строк грошові кошти відповідачем повернуті не були. Він неодноразово звертався в усній та письмовій формі до відповідача, але до теперішнього часу дії, передбачені договором, відповідачем ОСОБА_3 не виконані. На підставі викладеного просив суд визнати за ним право власності на нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б), загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1, у рахунок погашення заборгованості.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року було задоволено уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2, право власності на нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б), загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1, у рахунок погашення заборгованості та зобовязано внести відповідні данні до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. У задоволенні в іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, яка діє в інтересах держави в особі Київської міської ради просить рішення суду від 28 липня 2017 рокускасувати та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року було закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, яка діє в інтересах держави в особі Київської міської ради на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна (а.с.117-118).

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року скасовано, справу передано до апеляційного суду для продовження розгляду (а.с.164-166).

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до договору купівлі-продажу від 23 квітня 2015 року №759 ПрАТ «Універсам 16» продали, а ОСОБА_3 придбав об'єкт нерухомості: нежилий будинок - Універсам № 16 (літера А), який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича Барського, 1, загальною площею 4046,5 кв.м., що підтверджується копією витягу з Державного реєстру №36711167 від 23.04.2015 року та акту прийому-передачі технічної документації (а.с.17, 20-24).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 травня 2015 року № 994 ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбав частку - 76/100 та ОСОБА_5 придбав частку 12/100 об'єкту нерухомості: нежилий будинок - Універсам № 16 (літера А) за адресою: м.Київ, вул. Григоровича Барського, 1, загальною площею 4046,5 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру № 37585414 від 15 травня 2015 року (а.с.17-19, 25-28).

19 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошей (а.с.14,15).

Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_3 отримав у позивача ОСОБА_2 борг 8000000 (вісім мільйонів) гривень, зобов'язанням повернути вказану суму грошових коштів у визначений договором строк, а саме - до 19 квітня 2016 року.

У разі неповернення позики у вказаний термін, відповідач (позичальник) у термін до 19 липня 2016 року зобов'язався переоформити на позивача право власності на нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б) загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1.

Задовольняючи позовні вимоги та визнавши право власності за позивачем на нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б), загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1, суд першої інстанції посилався на те, що зобовязання за договором позики станом на час ухвалення судового рішення не виконані, а тому є підстави для визнання права власності за позивачем на нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б), загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1, однак погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Стаття 41 Конституції України передбачає, то кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається, в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Статтями 181 та 182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухомості) належать обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, а право власності та інші речові права на нерухомі речі, зокрема, їх виникнення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, виходячи з аналізу зазначених вище положень закону, майнові (речові) права на обєкти нерухомого майна виникають з передбачених законом підстав та підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст.210 ЦК України правочин підлягає державні реєстрації лише у випадках, передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його реєстрації.

Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч.ч.3,4 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, права на нерухоме майно, які підлягають державні реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 квітня 2015 року №759 ПрАТ «Універсам 16» продали, а ОСОБА_3 придбав об'єкт нерухомості: нежилий будинок - Універсам № 16 (літера А), який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича Барського, 1, загальною площею 4046,5 кв.м., що підтверджується копією витягу з Державного реєстру №36711167 від 23.04.2015 року та акту прийому-передачі технічної документації (а.с.17, 20-24).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 15 травня 2015 року № 994 ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбав частку - 76/100 та ОСОБА_5 придбав частку 12/100 об'єкту нерухомості: нежилий будинок - Універсам № 16 (літера А) за адресою: м.Київ, вул. Григоровича Барського, 1, загальною площею 4046,5 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру № 37585414 від 15 травня 2015 року (а.с.17-19, 25-28).

19 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошей (а.с.14,15).

Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_3 отримав у позивача ОСОБА_2 в борг 8000000 (вісім мільйонів) гривень, із зобов'язанням повернути вказану суму грошових коштів у визначений договором строк, а саме - до 19 квітня 2016 року.

У разі неповернення позики у вказаний термін, відповідач (позичальник) у термін до 19 липня 2016 року зобов'язався переоформити на позивача право власності на нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б) загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1.

Слід зазначити, позивач ОСОБА_2, відповідно до договору купівлі-продажу від 15 травня 2015 року № 994, укладеного між ним та ОСОБА_3 є власником - 76/100 частин нежилого будинку - Універсам № 16 (літера А), загальною площею 4046,5 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1.

Власником 11/100 частин нежилого будинку - Універсам № 16 (літера А) загальною площею 4046,5 кв.м., який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1, відповідно до цього ж договору купівлі-продажу, є - ОСОБА_5.

Звернувшись до суду зі вказаними позовними вимогами, ОСОБА_2 посилався на те, що у встановлений договором строк грошові кошти відповідачем повернуті не були та він неодноразово звертався в усній та письмовій формі до відповідача, але до теперішнього часу дії, передбачені договором, не виконані, а тому просив визнати за ним право власності на нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б), загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за договором позики (а.с.3-5, 40-43).

Тобто, позивач ОСОБА_2 просив визнати за ним право власності на будівлю нежилого будинку - Універсам № 16 (літера Б), який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1, загальною площею 820,4 кв.м.

Будь-які правовстановлюючі документи на нерухоме майно - нежилий будинок - Універсам № 16 (літера Б), загальною площею 820,4 кв.м, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Григоровича-Барського, 1 в матеріалах справи взагалі - відсутні.

Крім того, правовідносини, що виникли між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 витікають із договору позики, відповідальність за невиконання умов якого передбачена ЦК України.

Також слід зазначити в ст.30 ЦПК України визначено категорії справ, за якими застосовується виключна підсудність.

Так, відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Позивач, звернувшись до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області зі вказаними позовними вимогами, просив визнати за ним право власності на обєкт нерухомості, що розташований у м.Києві, та суд, задовольнивши позов позивача не врахував положення ст. 30 ЦПК України (ст.14 ЦПК України в редакції, що діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення), щодо правил виключної підсудності, чим порушив норми процесуального права.

Посилання в оскаржуваному рішенні суду на те, що позивач просив визнати за ним право власності на житловий будинок №44 по вул.Шосейній в м.Підгороднє Дніпропетровського району Дніпропетровської області є безпідставними, оскільки саме з позовними вимогами про визнання за позивачем права власності на вказану нерухомість позивач ОСОБА_2 у даній справі до суду взагалі не звертався, такі вимоги ним не заявлялися (а.с.3-5, 40-43).

За таких обставин, апеляційна скарга Дніпропетровської місцевої прокуратури №3, яка діє в інтересах держави в особі Київської міської ради підлягає задоволенню, а рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради - задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді