ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року

м. Київ

справа № 226/647/16-ц

провадження № 61-4837св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтрільчукаВ. А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_4,

відповідачі: Моторне транспортне страхове бюро України, ОСОБА_5,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О. та касаційну скаргу Моторного транспортного страхового бюро України на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4звернулася з позовом, уточненим у подальшому, до Моторного транспортного страхового бюро України (далі - МТСБУ)і ОСОБА_5 про стягнення страхового відшкодування, відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Просила суд зобов'язати МТСБУ виплатити страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн та стягнути у відшкодування моральної шкоди 25 000 грн; стягнути з ОСОБА_5 у відшкодування майнової шкоди 11 000 грн, моральної шкоди - 25 000 грн; стягнути з ОСОБА_5 1 000 грн витрат на надання правової допомоги зі складання позову та 5 000 грн витрат на надання правової допомоги в судовому процесі.

В обґрунтування уточнених позовних вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пошкоджено її автомобіль «Шевроле», номерний знак НОМЕР_1. Транспортним засобом, який пошкодив її автомобіль, керував ОСОБА_6, який помер під час керування автомобілем. Постановою слідчого від 14 лютого 2015 року кримінальне провадження № 0000039, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 січня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, стосовно ОСОБА_6 закрито у зв'язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення.

Відновлювальний ремонт автомобіля коштував їй 61 000 грн. У зв'язку з презумпцією вини заподіювача шкоди, що передбачена частиною другою статті 1166 ЦК України, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 не була застрахована, позивач звернулася до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування у розмір 50 000 грн. Однак МТСБУ відмовило їй у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що в діях ОСОБА_6 не вбачається порушень Правил дорожнього руху. Позивач вважає таку відмову неправомірною, оскільки закриття кримінального провадження не доводить відсутність вини та не звільняє від цивільно-правової відповідальності.

Крім того, на думку позивача, ОСОБА_5, яка прийняла спадщину після ОСОБА_6, повинна відшкодувати позивачу різницю між сумою, яку повинно сплатити МТСБУ (50 000 грн), та сумою, яку позивач витратила на відновлювальний ремонт (61 000 грн), що складає 11 000 грн.

Також зазначила, що їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює у 50 000 грн та яку просить стягнути з відповідачів у рівних частинах, по 25 000 грн з кожного. Витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн позивач просить стягнути з ОСОБА_5

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2016 року, ухваленим у складі судді Волошина Є. В., у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили (частина п'ята статті 1187 ЦК України). Взявши до уваги висновок судово-медичної експертизи від 12 лютого 2015 року № 155/53-Е, відповідно до якого смерть водія ОСОБА_6 настала від гострого трансмурального інфаркту міокарду, який ускладнився гострою недостатністю кровообігу, постанову про закриття кримінального провадження від 19 січня 2015 року, у якій зазначено, що ОСОБА_6, перебуваючи за кермом автомобіля, втратив свідомість та, не приходячи до тями, помер, внаслідок чого автомобіль став некерованим та здійснив зіткнення з автомобілем позивача, що рухався попереду, і в діях водія не вбачається порушень Правил дорожнього руху, суд дійшов висновку, що смерть ОСОБА_6 до настання дорожньо-транспортної пригоди є непереборною силою, внаслідок якої завдано шкоди автомобілю позивача, тому відповідачі не відповідають за завдану шкоду.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з МТСБУ на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн; з ОСОБА_5 - майнову шкоду у розмірі 11 000 грн; стягнено з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору по 856,20 грн з кожного. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Суд мотивував своє рішення тим, що висновок суду першої інстанції про завдання шкоди внаслідок непереборної сили є помилковим, оскільки відповідно до пункту першого частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, проте суд встановив, що жодних надзвичайних зовнішніх подій у момент наїзду автомобіля ОСОБА_6 на автомобіль позивача не було.

За таких обставин на підставі статей 9, 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, МТСБУ зобов'язане здійснити виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 50 000 грн, а ОСОБА_5 як спадкоємець ОСОБА_7 - виплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди (61 270 грн) та страховою виплатою у сумі 50 000 грн на підставі статті 1194 ЦК України.

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_5 моральної шкоди, апеляційний суд зазначив, що відповідно до статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок з відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, якщо воно було присуджено судом зі спадкодавця за його життя.

Відмовляючи у задоволенні вимог до МТСБУ про відшкодування моральної шкоди, суд послався на те, що відповідно до статей 22, 23, 26-1, 28, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодування моральної шкоди здійснюється тільки у разі заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоди життю, здоров'ю третьої особи, а у разі пошкодження майна третьої особи моральна шкода страховиком не відшкодовується.

Відмовляючи у стягненні з ОСОБА_5 витрат на правову допомогу, апеляційний суд послався не недоведеність позивачем їх понесення.

У грудні 2016 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду в частині стягнення з неї на користь позивача майнової шкоди у сумі 11 000 грн, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Постановою слідчого від 14 лютого 2015 року про закриття кримінального провадження встановлено невинуватість ОСОБА_6, яка ніким не оспорювалася. За таких обставин ОСОБА_5 не може нести відповідальність як спадкоємець, оскільки ОСОБА_6 вчинив дорожньо-транспортну пригоду у непритомному стані і не усвідомлював своїх дій.

Крім того, відповідно до частини першої статті 1186 ЦК України не відшкодовується шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними.

Також згідно з частиною п'ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за завдану шкоду, якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили. Стаття 263 ЦК України дає можливість трактувати смерть як непереборну силу, оскільки смерть є невідворотною. Тому ОСОБА_5 не має ніяких зобов'язань перед ОСОБА_4

У січні 2017 року МТСБУ подало касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд застосував статтю 263 ЦК України, яка регулює питання зупинення перебігу позовної давності і не встановлює визначення терміну «непереборна сила».

Апеляційний суд не дав належної оцінки висновку судово-медичної експертизи від 12 лютого 2015 року, відповідно до якого смерть водія ОСОБА_6 настала від гострого трансмурального інфаркту міокарду, та постанові слідчого про закриття кримінального провадження від 14 лютого 2015 року, якою встановлено, що водій ОСОБА_6, перебуваючи за кермом автомобіля «Тойота», втратив свідомість та, не приходячи до тями, помер, внаслідок чого його автомобіль став некерованим та здійснив зіткнення з автомобілем «Шевроле», що рухався попереду; в діях ОСОБА_6 не вбачається порушення Правил дорожнього руху.

Відповідно до частини першої статті 1186 ЦК України шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не відшкодовується. Згідно зі статтею 32.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до Закону.

Таким чином, відмова МТСБУ у виплаті страхового відшкодування ґрунтується на нормах чинного законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5; виконання рішення суду апеляційної інстанції зупинено до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою МТСБУ.

29 березня 2017 року МТСБУ подало письмові пояснення щодо касаційної скарги ОСОБА_5, в яких зазначило, що підтримує викладені у скарзі підстави оскарження рішення апеляційного суду та вважає, що скаргу слід задовольнити.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких просить залишити в силі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України. Зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини першої статті 1186 ЦК України шкода, завдана фізичною особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не відшкодовується. З урахуванням матеріального становища потерпілого та особи, яка завдала шкоди, суд може постановити рішення про відшкодування нею цієї шкоди частково або в повному обсязі.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

У статті 263 ЦК України, яка регулює зупинення перебігу позовної давності, зазначено, що перебіг позовної давності зупиняється, якщо пред'явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила).

Відповідно до статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину.

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Згідно з пунктами 9.1, 9.2 статті 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).

Судами встановлено, що 19 січня 2015 року по вулиці Леніна в м. Дніпропетровську сталося зіткнення автомобіля «Тойота», номерний знак НОМЕР_2, яким керував водій ОСОБА_6, з автомобілем «Шевроле», номерний знак НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_4, котрий рухався попереду в попутному напрямку, після чого було пошкоджено ще три автомобілі, припарковані на правому узбіччі. Водій ОСОБА_6 помер.

За вказаним фактом 19 січня 2015 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 0000039 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України.

14 лютого 2015 року слідчим відділу розслідування ДТП СУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000039 від 19 січня 2015 року у зв'язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення.

В описовій частині постанови вказано що згідно з висновком судово-медичної експертизи від 12 лютого 2015 року № 155/53-Е смерть водія ОСОБА_6 настала від гострого трансмурального інфаркту міокарду, який ускладнився гострою недостатністю кровообігу, та не перебуває в причинному зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою. Під час досудового слідства встановлено, що водій ОСОБА_6, перебуваючи за кермом власного автомобіля «Тойота», номерний знак НОМЕР_2, рухаючись по вулиці Леніна в м. Дніпропетровську втратив свідомість та, не приходячи до тями, помер, внаслідок чого його автомобіль став некерованим і здійснив зіткнення з автомобілем «Шевроле», номерний знак НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_4, що рухався попереду. В діях ОСОБА_6 не вбачається будь-яких порушень Правил дорожнього руху.

Спадщину після ОСОБА_6 прийняла ОСОБА_5, що підтверджується копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі видачі свідоцтва про право на спадщину № 40985935 від 20 липня 2015 року. Спадковим майном є автомобіль «Тойота», номерний знак НОМЕР_2.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «Шевроле», номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, отримав механічні пошкодження.

Відповідно до висновку № 2654 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 11 лютого 2015 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля «Шевроле», номерний знак НОМЕР_1, пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить 35 234,40 грн без урахування ПДВ та 42 281,28 грн з урахуванням ПДВ.

Відповідачі не заперечували проти того, що на час розгляду справи судом страхове відшкодування позивачу не виплачене.

На підставі рахунку-фактури, акта здачі-приймання виконаних робіт, сплаченого рахунку від 27 лютого 2015 року суди встановили, що ОСОБА_4 сплатила за ремонт автомобіля 61 270 грн (просила відшкодувати 61 000 грн).

Касаційний суд вважає, що суд апеляційної інстанції, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, правильно застосував наведені норми права та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача з МТСБУ страхового відшкодування у розмірі 50 000 грн, з ОСОБА_5 як спадкоємця ОСОБА_6 - різниці між фактичним розміром шкоди та страховим відшкодуванням у розмірі 11 000 грн.

Посилання заявників на звільнення ОСОБА_6 як особи, яка здійснювала діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, від відповідальності за завдану шкоду на підставі частини п'ятої статті 1187 ЦК України у зв'язку із завданням шкоди внаслідок непереборної сили, якою є раптова смерть ОСОБА_6 під час керування транспортним засобом, є необґрунтованими, оскільки непереборною силою є надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки.

Посилання МТСБУ на неправильне застосування апеляційним судом статті 263 ЦК України є безпідставним, оскільки в ній наведено визначення непереборної сили.

Вказівка заявників на необхідність застосування статті 1186 ЦК України, відповідно до якої не відшкодовується шкода, завдана особою, яка в момент її завдання не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, є необґрунтованою, оскільки шкода позивачу завдана джерелом підвищеної небезпеки, підстави і порядок відшкодування такої шкоди врегульовано спеціальною нормою (стаття 1187 ЦК України), яка передбачає, що обов'язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача незалежно від наявності вини.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення апеляційного суду, оскільки суд ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов'язковому скасуванню, судом не встановлено.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційні скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення оскаржуваного рішення без змін, його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 та касаційну скаргу Моторного транспортного страхового бюро України залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2016 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

В. А. Стрільчук