Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 344/13289/15-ц

провадження № 61-2607св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1, яка підписана представником ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року у складі суддів: Соколовського В. М., Пнівчук О. В., Василишин Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 81 600 доларів США на термін до 27 червня 2037 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором був укладений договір поруки з поручителем ОСОБА_4 Внаслідок порушення графіку сплати коштів станом на 16 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитними зобов'язаннями на загальну суму 333 418,74 доларів США, що складається з заборгованості за кредитом - 77 479,74 доларів США, заборгованості по процентах за користування кредитом - 54 662,78 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 11 795,04 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором -173 593,32 доларів США, а також штрафи відповідно до договору: штраф (фіксована частина) - 11,31 доларів США, штраф (процентна складова) - 15 876,54 доларів США. Банк просив стягнути на його користь з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором на загальну суму 333 418,74 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 7 368 554,07 грн., а також судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач пропустив позовну давність в частині стягнення заборгованості із ОСОБА_1, оскільки рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2009 року, що набрало законної сили, в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_1 Однак банк з позовом про стягнення заборгованості із ОСОБА_1 протягом трирічного строку до суду не звертався, а тому позовна давність пропущена. Відмовляючи в задоволенні позову до поручителя, суд вважав, що позивач звернувся з позовом до поручителя більш ніж через п'ять років після припинення поруки.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2016 року скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року станом на 16 липня 2015 року на загальну суму 143 937,56 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 3 181 020,07 грн, що складається з заборгованості за кредитом - 77 479,74 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 712 302,25 грн, заборгованості по процентах за користування кредитом - 54 662,78 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 1 208 047,44 грн, а також заборгованість по пені та штрафу в розмірі 1 779 780,62 грн. У решті позовних вимог відмовлено.

Суд зробив висновок, що наявність рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2009 року, що набрало законної сили, та яким, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки, що належить ОСОБА_1, не є перешкодою для позивача для стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки це рішення не виконано, а коштів, одержаних від реалізації предмету іпотеки, не вистачило для погашення в повному розмірі заборгованості за кредитним договором.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав касаційну скаргу у якій просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на неправильне застосування апеляційної судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказував, що позовна давність сплинула.

Як свідчить аналіз касаційної скарги особа, яка подала скаргу, оскаржує рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року станом на 16 липня 2015 року на загальну суму 143 937,56 доларів США

В іншій частині рішення апеляційної інстанції не оскаржується, а тому не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 27 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, укладено кредитний договір № IFU0GK00000376, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 27 червня 2007 року по 27 червня 2037 року включно у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 81 600,00 доларів США. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, 27 червня 2007 року укладено договір поруки.

27 червня 2009 року позивачем на адресу ОСОБА_1 надіслана вимога про дострокове повернення кредиту, у якій зазначено, що станом на 24 червня 2009 року прострочена заборгованість становить: по кредиту - 1 406,15 доларів США, по процентам за користування кредитом - 7 842,59 доларів США, по комісії - 1 965,84 доларів США, пеня - 2 596,02 доларів США, усього на загальну суму 13 646,78 доларів, сума для повного погашення заборгованості за кредитним договором станом на 24 червня 2009 року становить 95 152,29 доларів США.

02 липня 2009 року банком на адресу ОСОБА_1 надіслано вимогу про дострокове повернення кредиту, в якій вказано, що станом на 02 липня 2009 року прострочена заборгованість становить: по кредиту - 1 436,27 доларів США, по процентам за користування кредитом - 8 549,95 доларів США, по комісії - 1 965,84 доларів США, пеня - 2 719,56 доларів США, усього на загальну суму 14 581,62 доларів, сума для повного погашення заборгованості за кредитним договором станом на 02 липня 2009 року становить 96 002,46 доларів США.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов'язання та початок перебігу позовної давності.

У зв'язку з невиконанням вимог від 27 червня та 02 липня 2009 року банк звернувся у 2009 році до суду із відповідними вимогами до боржника. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2009 року, яке набрало законної сили, позов ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 у розмірі 85 632,41 долари США, що в гривневому еквіваленті за курсом 5,05 становить 432 443,67 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 65,1 кв. м, житловою площею 33,9 кв. м, яка належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27 червня 2007 року, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ЗАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ЗАТ КБ «ПриватБанку» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Суди встановили, що остання оплата за кредитним договором № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року була здійснена 29 квітня 2014 року у сумі 13 678,66 доларів США. Ця оплата здійснена під час виконавчого провадження, відкритого з метою виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2009 року про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року).

Згідно частини першої статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З тлумачення цієї норми слідує, що вона пов'язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов'язаного суб'єкта (боржника), що свідчать про визнання боргу. До таких може відноситися лист, зміст якого свідчить, що боржник визнає існування боргу і бажає відновити погашення боргу.

Встановивши, що остання оплата за кредитним договором № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року відбулася в рамках виконавчого провадження і це не свідчить про визнання боргу відповідачем та не перериває перебіг позовної давності, представник відповідача просив застосувати позовну давність, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку в задоволенні позову в частині вимог про стягнення із ОСОБА_1заборгованості за кредитним договором № IFU0GK00000376. Натомість апеляційний суд скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції в цій частині.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № IFU0GK00000376 скасувати, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1заборгованості за кредитним договором № IFU0GK00000376 залишити в силі.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2016 року в частині задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року станом на 16 липня 2015 року на загальну суму 143 937,56 доларів США скасувати.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року станом на 16 липня 2015 року на загальну суму 143 937,56 доларів США залишити в силі.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 квітня 2016 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № IFU0GK00000376 від 27 червня 2007 року станом на 16 липня 2015 року на загальну суму 143 937,56 доларів США втрачає законну силу.

Стягнути із публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (код в ЄДР 14360570, місцезнаходження: вулиця Грушевського, будинок 1Д, місто Київ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1) судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 4 384.80 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат