Справа № 182/4905/16-ц
Провадження № 2/0182/282/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14.06.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді - Рунчевої О.В., секретаря - Нагаєвої Н.О., за участю представника позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3, відповідача - ОСОБА_4.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди завданої нестачею,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області із зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію серії В01, № 148795, виданого державним реєстратором Нікопольської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 05 червня 2006 року, її чоловік ОСОБА_5 зареєстрований як фізична особа підприємець. У 2012 році він відкрив магазин кафетерій «Студент» у с. Червоногригорівка Нікопольського району Дніпропетровської області по вул. Ярморочна, буд. 47. Вона працює також у цьому магазині. До її обовязків входить: контроль за надходженням товару від постачальника шляхом перевірки накладних, прийом вручених від реалізації товару та послуг грошових коштів, облік залишку товару та відповідність кількості реалізованого товару виручці шляхом проведення щомісячних ревізій, контроль за додержанням умов трудового договору найманими працівниками тощо.

У 2013 році відповідачі були прийняті на роботу до вказаного вище магазину-кафетерію в якості продавців, згідно з трудовими договорами. В їх обовязки входило: прийом товару, реалізація товару, звітність по залишкам товару та передача їй вручених від реалізації товару грошових коштів.

17 листопада 2013 року при проведенні чергової ревізії ними була виявлена нестача товару на суму 19 941,06 грн. Пояснити нестачу відповідачі не змогли. Вони поставили підписи під актом ревізії, в якому була зазначена нестача товару, таким чином погодившись з її наявністю.

Згідно до звіту про виконання завдання з підготовки фінансової інформації щодо визначення залишків товарно-матеріальних цінностей на визначену дату, сума нестачі, заподіяна відповідачами на 17.11.2013 року складає 19 941,06 грн. На вимогу відшкодувати суму нестачі відповідачі відповіли відмовою.

17 листопада 2013 року її заява про скоєння крадіжки була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відкрито кримінальне провадження № 0008461 за ч. 1 ст. 185 КК України.

Вона зазначає, що слідство триває по цей час, грошові кошти знецінюються, вони вилучені з обігу, внаслідок чого ОСОБА_5 несе збитки.

Також вважає, що відповідачі мають відшкодувати витрати на проведення перевірки фінансового стану та залишку товарно-матеріальних цінностей у сумі 1200 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь її довірителя ОСОБА_5 нестачу товарно-матеріальних цінностей на суму 19 941,06 грн, солідарно. Також просить стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь її довірителя ОСОБА_5 витрати на проведення перевірки фінансового стану та залишку товарно-матеріальних цінностей у сумі 1 200 грн. та судові витрати у розмірі 551,20 грн.

27.12.2016 року на адресу суду від представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 надійшли заперечення на позовну заяву (а.с. 60-61), згідно яких вона просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Свої вимоги мотивує тим, що позов необґрунтований та незаконний, відсутні підстави притягнення до повної матеріальної відповідальності ОСОБА_2, передбачених ст. 134 КЗпП України. Крім того,сумніви викликає сам факт виникнення нестачі, на який посилається позивач.

Також в матеріалах справи наявне клопотання представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності (а.с. 71-72). В клопотанні ОСОБА_3 посилається на ст. 233 КЗпП України та вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду, встановлений вказаною статтею, оскільки про існування нестачі ОСОБА_1 стало відомо ще 17 листопада 2013 року, а з позовом звернулася лише 08 вересня 2016 року. Вважає, що є підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, застосувавши строк позовної давності.

Відповідно до пункту 9 частини першої Розділу ХІII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VІІІ справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже після набрання чинності Законом № 2147-VІІІ справа розглядається за правилами Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила відмовити у їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ОСОБА_3 судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог за їх необґрунтованістю. Крім того зазначила, що позивачем пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання не зявилася, була повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки суду не відомі. Заяв про відкладення справи чи про розгляд справи за її відсутності суду не надала, як і заперечень на позов.

Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши учасників справи, допитавши свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є фізичною особою підприємцем, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію серії В01, № 148795, виданим державним реєстратором Нікопольської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 05 червня 2006 року (а.с. 10).

ОСОБА_5 здійснює підприємницьку діяльність в магазині кафетерії «Студент» у смт. Червоногригорівка Нікопольського району Дніпропетровської області по вул. Ярморочна, буд. 47.

ОСОБА_1 зазначила, що також працює у цьому магазині. До її обовязків входить: контроль за надходженням товару від постачальника шляхом перевірки накладних, прийом вручених від реалізації товару та послуг грошових коштів, облік залишку товару та відповідність кількості реалізованого товару виручці шляхом проведення щомісячних ревізій, контроль за додержанням умов трудового договору найманими працівниками тощо.

ОСОБА_5, як фізична особа підприємець 07 лютого 2013 року уклав з ОСОБА_6 безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 9). Цим договором ОСОБА_6 як працівник зобовязалася виконувати роботу продавця з дотриманням санітарних норм, правила торгівлі і охорони праці, техніки безпеки.

Також ОСОБА_5, як фізична особа підприємець 04 березня 2013 року уклав з ОСОБА_9 безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 7). Цим договором ОСОБА_2 як працівник зобовязалася виконувати роботу продавця з дотриманням санітарних норм, правила торгівлі і охорони праці, техніки безпеки.

Крім того, ОСОБА_5, як фізична особа підприємець 21 травня 2013 року уклав з ОСОБА_4 безстроковий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 8). Цим договором ОСОБА_4 як працівник зобовязалася виконувати роботу продавця з дотриманням санітарних норм і правил торгівлі з охорони праці, техніки безпеки, та нести матеріальну відповідальність із розрахунку заробітної плати 1 147 грн. за фактично відпрацьований час.

В судовому засіданні встановлено та не оспорювалося сторонами, що в обовязки відповідачів входило: прийом товару, реалізація товару, звітність по залишкам товару та передача вручених від реалізації товару грошових коштів.

17 листопада 2013 року в магазині-кафетерії «Студент» була проведена чергова ревізія та згідно акту ревізії від 17 листопада 2013 року (а.с. 11-25) зазначено фактичний залишок товару на суму 56 341,99 грн. ОСОБА_7 підписаний ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 25 на звороті).

Згідно до звіту про виконання завдання з підготовки фінансової інформації щодо визначення залишків товарно-матеріальних цінностей на визначену дату, складеному Товариством з обмеженою відповідальністю по наданню аудиторських та консультаційних послуг «Нікополь ІНАУДИТ» сума залишку товарів за їхніми розрахунками 8 5541,60 грн., сума залишку товарів за даними інвентаризації 65600,54 грн., різниця у вартості залишків складає 19 941,06 грн. За складання звіту ФОП ОСОБА_5 сплатив 1 200,00 грн. (а.с. 26-37).

17 листопада 2013 року заява ОСОБА_1 про скоєння крадіжки грошей у сумі 19 718 грн. була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відкрито кримінальне провадження № 0008461 за ч. 1 ст. 185 КК України. (а.с. 38).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно із ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними і рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 9 ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають, зокрема, у сфері трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Таким чином, до правовідносин працівника та роботодавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду слід застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України.

Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За загальним правилом за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку (ч. 1 ст. 132 КЗпП України). Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч. 2 ст. 132 КЗпП України).

Згідно ч. 1 ст. 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли:

2) майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами;

5) шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування;

Статтею 138 КЗпП України визначений обов'язок власника або уповноваженого ним органу доказування наявності умов, передбачених ст. 130 цього кодексу, для покладання матеріальної відповідальності на працівника.

Статтею 137 КЗпП України визначені обставини, які підлягають врахуванню при визначенні розміру відшкодування.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками судам роз'яснено, що виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Враховуючи вищенаведені норми вбачається, що саме на власника або уповноважений ним органом покладається обов'язок доведення наявності умов визначених ст. 130 КЗпП України.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В порушення ст. ст. 77-80 ЦПК України представник позивача не надала належні та допустимі докази заподіяння шкоди підприємству, внаслідок покладених на працівників ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_6 трудових обов'язків, вчинення цими особами винних дій, які заподіяли шкоду підприємству і забезпечення позивачем умов, необхідних для повного збереження дорученого майна, а тому відсутні підстави визначені ст. ст. 130, 134 КЗпП України для задоволення позовних вимог.

Окрім того, судом встановлено, що письмові договіри про повну матеріальну відповідальність між позивачем та відповідачами не були укладений взагалі, а трудові договори від 04 березня 2013 року, 21 тарвня 2013 року, 07 лютого 2013 року не є такими договорами і не є підставою для покладення на працівників повної матеріальної відповідальності за майно.

Суд, аналізуючи надані докази у їх сукупності приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає за його безпідставністю та необґрунтованістю.

Суд, також приймає до уваги доводи представника відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_4, - ОСОБА_3 про те, що представник позивача - ОСОБА_1 своєчасно не використала своє право звернутися з даним позовом до суду виходячі з наступного.

Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди (ч. 3 ст. 233 КЗпП України).

Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-216цс16 від 27 квітня 2016 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З досліджених доказів: акту ревізії по магазину кафетерію від 17 листопада 2013 вбачається, що позивачем виявлено нестачу на суму 19 941,06 грн. саме 17 листопада 2013 року, позовну заяву про відшкодування нестачі подано до суду 08 вересня 2016 року. З огляду на встановлені обставини представник позивача також пропустила строк визначений ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач не надано.

У зв'язку з відмовою у задоволені позовних вимог, згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 77 - 81, 89, 141, 223, 259, 263-265, 268, ЦПК України, ст.ст. 130, 132, 134, 137, 138, 232, 233 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення матеріальної шкоди завданої нестачею - відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області (м. Кривий Ріг) або через Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 21.06.2018 року.

Суддя: ОСОБА_10