Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 308/2695/15-ц

провадження № 61-5012св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2015 року у складі судді Сарай А. І. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2016 року у складі колегії суддів: Ігнатюка Б. Ю., Куштана Б. П., Мацунича М. В., та касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2016 року у складі колегії суддів: Ігнатюка Б. Ю., Куштана Б. П., Мацунича М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі та гідності.

Позовну заяву мотивовано тим, що 09 березня 2014 року вона, перебуваючи на вулиці Головній у м. Чоп, зустріла ОСОБА_2, яка нецензурно висловлювалась в її бік, безпідставно звинувачувала та ображала. Позивач здійснила відеозйомку подій, що сталися 09 березня 2014 року. Під час перегляду відео чітко видно, що відповідач у присутності інших сторонніх осіб голосно висловлювала на адресу позивача лайливі слова.

Таке ставлення до позивача виникло у відповідача після того як ОСОБА_1, виконуючи свої посадові обов'язки редактора місцевої газети «СНК-Чоп» під час журналістського розслідування виявила факти зловживання службовим становищем з боку відповідача, яка обіймає посаду директора ринку міста Чоп, і, реагуючи на виявлені зловживання, звернулась до прокуратури з метою проведення розслідування.

Оскільки ОСОБА_1 є журналістом та редактором газети, то її репутація і гідність мають для неї важливе значення. Постійні образи відповідача в бік позивача у громадських місцях є ніщо інше, як спроба її дискредитувати як фахівця в своїй галузі і просто порядну людину. У зв'язку із чим позивач змушена докладати максимум зусиль для підтвердження свого чесного імені, що створює труднощі та додатковий моральний тиск на неї.

На підставі викладеного, з урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог, просила суд: визнати інформацію, поширену ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_1 на вул. Головній у м. Чопі, неправдивою та такою, що принижує честь і гідність ОСОБА_1; зобов'язати ОСОБА_2 публічно спростувати неправдиві відомості, що паплюжать честь і гідність ОСОБА_1; зобов'язати ОСОБА_2 спростувати неправдиві відомості шляхом публікації у засобах масової інформації, а саме: газетах «Ріо» та «СНК-ЧОП», оголошення такого змісту: «Поширені мною, ОСОБА_2, образливі та нецензурні вислови 09 березня 2014 року проти ОСОБА_1 та членів її родини є неправдивими та такими, що не відповідають дійсності, принижують їх честь і гідність. Приношу громадянці ОСОБА_1 та членам її родини вибачення за поширення неправдивої та образливої інформації». Крім того, ОСОБА_1 просила відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 843 грн 60 коп. судових витрат, з яких 243 грн 60 коп. - судовий збір та 3 600 грн - витрати на правову допомогу.

У іншій частині заявлених вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатись наданим їй чинним законодавством України правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, то на особу, яка висловила таку думку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Встановивши, що висловлювання відповідача є її суб'єктивною думкою, вираженою у брутальній формі, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1, суд дійшов висновку, що така суб'єктивна думка не підлягає спростуванню, а тому відмовив у позові в цій частині. Однак такими діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, а тому врахувавши ступінь вини відповідача, глибину душевних страждань позивача, честь і гідність якої була принижена, прийнявши до уваги те, що суб'єктивна думка відповідача була висловлена у громадському місці, дійшов висновку, що відповідач зобов'язана відшкодувати позивачу моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та понесені судові витрати у розмірі 3 843 грн 60 коп.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2015 року у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 щодо відшкодування моральної шкоди скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у позові в цій частині.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 071 грн 84 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач звернулась до суду з позовом про визнання неправдивою інформації, яку розповсюдила відповідач, та визнання її такою, що принижує честь, гідність, просила суд зобов'язати відповідача спростувати цю інформацію у визначений нею спосіб та відшкодувати їй моральну шкоду. Суд першої інстанції відмовив у позові в частині визнання розповсюдженої відповідачем інформації неправдивою та зобов'язання останньої спростувати цю інформацію. А отже, суд першої інстанції встановив, що відповідач своїми діями особистих немайнових прав позивача не порушувала. Позивач рішення суду першої інстанції не оскаржувала, що свідчить про її згоду із висновками, викладеними у рішенні суду першої інстанції. Відповідно до статті 23 ЦК України право на відшкодування моральної шкоди має лише та особа, права якої порушено. А тому суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди при відсутності порушення прав позивача, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції неправильно встановлено фактичні обставини справи, залишено поза увагою те, що відповідач неодноразово принижувала честь і гідність позивача, висловлювала у бік позивача у лайливій формі нецензурні слова, які принижують честь та гідність позивача. Крім того, відповідач висловлювала образливі слова у бік сина та чоловіка позивача. Апеляційний суд необґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні клопотання про виклик у судове засідання свідків, які могли б підтвердити викладені у позовній заяві обставини. Суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що якщо суб'єктивну думку виражено у брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує честь та гідність, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду у порядку, визначеному статтею 23 ЦК України, а тому неправомірно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, у касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відшкодування судових витрат та змінити рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 3 600 грн.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що рішенням суду першої інстанції позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з відповідача на відшкодування моральної шкоди 10 000 грн та понесені позивачем судові витрати у розмірі 3 600 грн. Рішенням суду апеляційної інстанції скасовано рішення суду першої інстанції в частині відшкодування моральної шкоди, однак в частині стягнення судових витрат - залишено без змін. Ці обставини вказують на порушення апеляційним судом норм чинного законодавства щодо розподілу судових витрат. Крім того, суд не врахував, що у випадку відмови у позові, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню документально підтверджені витрати на правову допомогу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, не підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_4, підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і частина друга та третя статті 34 Конституції України, визначаючи за кожним право на свободу вираження поглядів, водночас містять застереження про те, що здійснення цього права може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.

Позов про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Таке розуміння змісту статті 277 ЦК України узгоджується із прецедентною судовою практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення положень статті 10 Конвенції (рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), пункт 46).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Перевіривши надані позивачем докази на підтвердження заявлених позовних вимог та прийнявши до уваги заперечення відповідача, суд першої інстанції правомірно виходив із того, що висловлювання ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1, які мали місце 09 березня 2014 року по вул. Головній у м. Чопі, є суб'єктивною думкою відповідача, висловленою у брутальній формі, що принижує честь та гідність позивача, а тому така інформація не підлягає спростуванню, у зв'язку із чим відмовив у позові в частині зобов'язання відповідача публічно вибачитись перед позивачем. Разом з тим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу.

Відповідно до статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно. Ця обставина повинна враховуватися судом при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції врахував засади справедливості, добросовісності, розумності та співмірності із заподіяною шкодою.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову в частині відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не встановив фактичних обставин справи, не перевірив наявних у матеріалах справи доказів, не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, дійшов помилкового висновку про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням її особистих немайнових прав та законних інтересів, а тому безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Ураховуючи наведене, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості, що в силу положень статті 413 ЦПК України є підставою для його скасування із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28 березня 2016 року скасувати. Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю.В.Черняк