Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 293/312/15-ц

провадження № 61-282св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Черняхівська селищна рада Черняхівського району Житомирської області,

третя особа - реєстраційна служба Черняхівського районного управління юстиції Житомирської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 рокуу складі колегії суддів: Талько О. Б., Коломієць О. С., Павицької Т. М.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2015 року ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до Черняхівської селищної ради Черняхівського району Житомирської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Позовна заява мотивована тим, що його батько - ОСОБА_5 за життя збудував житловий будинок № АДРЕСА_1. Зазначений будинок складається з двох ізольованих квартир. ІНФОРМАЦІЯ_2 року батько подарував йому 47/100 частини вказаного будинку з відповідними надвірними будівлями, що підтверджується договором дарування. Після укладення договору дарування він постійно проживає за вказаною адресою. Іншу частину житлового будинку та надвірних споруд, а саме 53/100 частини, батько подарував дочці ОСОБА_6, яка проживала на території Луганської області та з часу посвідчення вказаного договору дарування не зареєструвала своє право власності в органах бюро технічної інвентаризації, жодного разу не приїздила у смт. Черняхів та не здійснювала утримання будинку, пояснюючи це тим, що дане нерухоме майно їй не потрібне та вона не претендуватиме на нього. Позивач зазначав, що з 1980 року він за власні кошти здійснив газифікацію та ремонт всього будинку, витративши

63 000 грн. ІНФОРМАЦІЯ_1 року його сестра ОСОБА_6 померла. За життя від неї та її родини не надходило жодних скарг та вимог щодо звільнення спірного будинку, а також щодо незаконного користування ним. Відповідачем також подібних вимог не заявлено. Оскільки володіння будинком здійснювалося ним безперервно з ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а саме понад 30 років, цей строк враховується для застосування набувальної давності.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на 53/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями: сарай-літня кухня (Б), сарай (В), сарай (Г), сарай (Д), погріб (Е), уборна (У), колодязь (К), а також на присадибну земельну ділянку, площею 0,7 га, які розташовані по АДРЕСА_1.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на

53/100 частини житлового будинку № АДРЕСА_1, з надвірним будівлями: сарай-літня кухня (Б), сарай (В), сарай (Г), сарай (Д), погріб (Е), уборна (У), колодязь (К).

Визнано за ОСОБА_4 право власності за набувальною давністю на присадибну земельну ділянку, площею 0,09 га, яка розташована по

АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з часу добровільного заволодіння позивачем частиною житлового будинку ОСОБА_6 минуло більше 10 років, і позивач продовжує відкрито безперервно володіти нею, а тому на підставі статті 328 ЦК України ОСОБА_4 правомірно набув право власності на 53/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки незаконність набуття права власності не випливає із закону та прямо не встановлена судом.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 року рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 08 квітня

2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції належним чином не з'ясовано дійсних обставин справи та не вирішено питання щодо залучення ОСОБА_7 до участі у справі, оскільки зазначене рішення порушує його права.

У грудні 2017 рокуОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження оскаржуваного судового рішення, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а також висновки суду не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 набув право власності на 47/100 частини житлового будинку № АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного між останнім та його батьком ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

24 вересня 1988 року ОСОБА_5 подарував 53/100 частини вказаного житлового будинку ОСОБА_6, що підтверджено договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Черняхівської державної нотаріальної контори 24 вересня 1988 року, та зареєстрованим в реєстрі за № 1653. Право власності на зазначену частину житлового будинку було зареєстроване за ОСОБА_6 у КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради. ІНФОРМАЦІЯ_1 року

ОСОБА_6 померла.

На час укладення договору дарування 53/100 частини вказаного житлового будинку й до дня смерті ОСОБА_6 постійно проживала на території Луганської області.

Відповідно до положень статті 526 ЦК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спадщина була відкрита за останнім постійним місцем проживання спадкодавця.

28 березня 2000 року державним нотаріусом Ровеньківської державної нотаріальної контори Луганської області на ім'я чоловіка померлої

ОСОБА_6 - ОСОБА_7, видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини автомобіля марки ВАЗ-2101, 1979 року випуску, номерний знак НОМЕР_1.

Зміст зазначених документів свідчить про те, що ОСОБА_7 є єдиним спадкоємцем майна після смерті дружини, який у встановлений законом строк прийняв спадщину.

Згідно зі статтею 548 ЦК УРСР (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням.

Прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду ( стаття 214 ЦПК України).

Таким чином, зміст статті 344 ЦК України встановлює, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити з того, що задоволення таких позовних вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року), вірно застосувавши положення статті 344 ЦК України, дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 не довів підстав для визнання права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки право власності на 53/100 частини вказаного житлового будинку зареєстроване за ОСОБА_6, а сам по собі факт користування позивачем даним житлом та проведення ремонтних робіт у будинку не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська