Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 210/5909/15-ц

провадження № 61-28398 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про захист прав споживачів.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що 08 квітня 2014 року між нею та відповідачем укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&aкл;К «Золотий», за умовами якого вона внесла на відкритий їй банком депозитний рахунок у банківському металі (золото), загальною вагою 460 грам, або 14,79 тройських унцій, загальна вартість якого на день підписання договору становила 231 564 грн 09 коп., на строк з 08 жовтня 2014 року по

08 квітня 2015 року. За час користування банківським металом, відповідач зобов'язався нараховувати та сплачувати проценти за ставкою 1,75 відсотків річних.

28 квітня 2015 року вона вперше звернулась до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з заявою про повернення банківського вкладу у зв'язку із закінченням строку дії договору. 07 липня 2015 року та 18 серпня 2015 року вона повторно зверталась до банку з вимогами про повернення належного їй вкладу та нарахованих відсотків, однак її вимоги відповідач залишив без задоволення.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем покладених на нього зобов'язань за укладеним між сторонами договором, просила стягнути з відповідача банківський метал (золото) вагою 460 грам, або 14,79 тройських уній, вартість якого за курсом Національного Банку України становить

397 712 грн 32 коп., проценти нараховані за користування банківським

вкладом - 7,82 грам банківського метала (золото), що за курсом Національного Банку України становить 6 761 грн 11 коп.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_4 вклад за договором № 305835/33381/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі Ф&a1/;К «Золотий» від 08 жовтня 2014 року у розмірі

397 712 грн 32 коп., проценти за користуванням банківським

металом - 6 761 грн 11 коп.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 червня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що незважаючи на неодноразові звернення позивача до банку з вимогою повернути належний їй вклад у банківському металі та нараховані проценти, відповідач не виконав належним чином покладених на нього зобов'язань та позбавив вкладника права користуватись належним їй майном, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, заочне рішення Дзержинського районного суду Дніпропетровської області від 12 травня

2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 06 червня 2016 року скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду обгрунтовано тим, що з 18 вересня 2015 року Фонд запровадив тимчасову адміністрацію та розпочав процедуру виведення

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку, а тому права та інтереси позивача підлягають захисту відповідно до положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовті 2017 року, ОСОБА_4 просила скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що внесення позивачем депозиту в банківському металі, який був переданий банку, слід вважати майном, відтак позбавлення права позивача на отримання у встановлений договором строку, належних їй грошових коштів є порушення її права на мирне володіння своїм майном. Доводи відповідача не могли слугувати підставою для відмови у задоволення позову, оскільки суперечать вимогам статті 1060 ЦК України. За договором банківського вкладу банк зобов'язаний видати вклад на першу вимогу вкладника.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

22 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо його законності та обгрунтованості.

Судами установлено, що 08 жовтня 2014 року між ОСОБА_4 та

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір № 305835/33381/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) у банківському металі (золото)

Ф&abr;К «Золотий», за умовами якого позивач внесла на відкритий їй банком депозитний рахунок у банківському металі (золото), загальною вагою 460 грам, або 14,79 тройських унцій, загальна вартість якого на день підписання договору становила 231 564 грн 09 коп., на строк з 08 жовтня 2014 року по

08 квітня 2015 року. За час користування банківським металом, відповідач зобов'язався нараховувати та сплачувати проценти за ставкою 1,75 відсотків річних.

28 квітня 2015 року, 07 липня 2015 року та 18 серпня 2015 року ОСОБА_4 зверталася до відповідача з письмовими заявами про повернення їй суми вкладу та виплату нарахованих за ним процентів, однак її вимоги не задоволені банком, у зв'язку з чим позивач звернулась до суду з указаним позовом.

17 вересня 2015 року постановою правління Національного банку України

№ 612 ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення №171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» з 18 вересня

2015 року.

Відповідно до постанови правління Національного Банку України від 17 грудня 2015 № 898 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 18 грудня 2015 року виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 230 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень ліквідатора банку» й розпочато процедуру ліквідації.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту шостого статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17.

Таким чином, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, правильно виходив з того, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції (12 травня

2016 року) у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» застосовано правильно, рішення апеляційного суду є законним.

Крім того, пунктом 10 частини четвертої статті 26 зазначеного Закону передбачено, що Фонд не відшкодовує кошти за вкладами у банківських металах. Таким чином, гарантії Фонду не поширюються на відшкодування коштів за вкладами у банківських металах, оскільки такий вид вкладу не є грошовим зобов'язанням, що обумовлює відсутність поширення гарантій Фонду в частинні відшкодування коштів за вкладом у банківському металі.

Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено порядок щодо повернення вкладів у банківських металах, але матеріали справи не містять доказів того, що позивач скористалася наданим їй правом та звернулася в установленому ним порядку до Фонду з вимогою щодо повернення вкладів у банківських металах та включення її до реєстру акцептованих вимог кредиторів.

Доводи касаційної скарги про порушення банком її права власності не впливають на правильність та законність судового рішення, ураховуючи специфіку правовідносин, що виникли між сторонами, їх предмет, а також наявність нормативно-правової бази, яка урегульовує правовідносини за договором банківського вкладу у разі введення у банку тимчасової адміністрації, врегулювання спірних правовідносин у будь-який інший спосіб, ніж спеціальним Законом, не передбачено.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року слід залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник