Справа № 182/4437/17
Провадження № 2/0182/158/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.06.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Багрової А.Г.

за участю секретаря

судового засідання - Снєгульської В.М.

сторони по справі:

позивач - ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, що зареєстрований АДРЕСА_1

відповідач - ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3,ІПН НОМЕР_2, що фактично проживає за адресою АДРЕСА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нікополя в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Нікопольський районний відділ Головного управління державної міграційної служби, Нікопольська міська рада, про надання дозволу на виїзд за межі України дитині та на оформлення документів для тимчасового виїзду без згоди матері.

представник відповідача - адвокат - ОСОБА_4 на підставі довіреності Нікопольського місцевого центру з надання безоплатної вторинної допомоги від 14.09.2017 року (а.с.65)

представник органу опіки і піклування - ОСОБА_5 на підставі довіреності від 05.01.2018 року (а.с.110)

Заяви по суті справи.

Позивач звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_3 та просить суд надати дозвіл його дітям ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, на виїзд за межі України разом з батьком ОСОБА_2 в його супроводі на оздоровлення та відпочинок до Російської Федерації у періоди:

з 25.12.2017 року по 20.01.2018 року та з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року;

з 25.12.2018 року по 20.01.2019 року та з 01.06.2019 року по 01.09.2019 року;

з 25.12.2019 року по 20.01.2020 року та з 01.06.2020 року по 01.09.2020 року.

Також просить суд дозволити ОСОБА_2 або його офіційному представникові, без згоди матері, ОСОБА_3, оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітніх, ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, за межі України до Російської Федерації у періоди:

з 25.12.2017 року по 20.01.2018 року та з 01.06.2018 року по 01.09.2018 року;

з 25.12.2018 року по 20.01.2019 року та з 01.06.2019 року по 01.09.2019 року;

з 25.12.2019 року по 20.01.2020 року та з 01.06.2020 року по 01.09.2020 року.(а.с.24-26)

В обґрунтування позову позивач послався на те, що відповідач безпідставно не надає йому згоди на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації з дітьми для їх відпочинку та оздоровлення у близьких йому родичів.

Відповідач надала відзив на позов та просить суд відмовити позивачу, оскільки він до неї не звертався жодного разу для надання згоди на виїзд з дітьми до Російської Федерації. До того ж він є учасником „Государственной программы по оказанию содействия добровольному переселению в Российскую Федерацию соотечественников, проживающих за рубежом». Раніше позивач не підтримував відносини з вказаними у позові родичами, запрошень ніколи не отримував, але після того як став учасником програми, чомусь вирішив потрапити до РФ. Позивач не зазначає в позовній заяві, яким чином поїздка до РФ покращить культурний та духовний розвиток дітей. Вважає, що метою позивача є саме виїзд з України назавжди і враховуючи відносини з даною державою вона ніколи не зможе бачити своїх дітей.(а.с.60-62)

Позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач з дітьми практично не спілкується, з неї стягнуто аліменти на його користь на утримання дітей, однак розмір аліментів складає менше ніж встановлено законом і на ці кошти неможливо утримувати дітей. Відповідач знята з реєстрації за колишнім її місцем проживання, постійно проживає у м. Алушта, Крим. На даний час вона тимчасово проживає у своєї матері у м. Нікополі, однак після судового розгляду відповідач планує повернутись до Російської Федерації. Відповідач не має роботи, а тому він отримує аліменти лише з її пенсії за вислугу років. Він звертався до відповідача за наданням дозволу на виїзд дітей по телефону, однак вона йому відмовила. Надалі він планує у період з 2019 року по 2022 рік виїздити також з дітьми на літній період до Болгарії на оздоровлення та відпочинок. Посилання відповідача, що він є учасником програми добровільного переселення співвітчизників до Російської Федерації є безпідставним, оскільки вказане свідоцтво на даний час втратило свою юридичну силу через розірвання шлюбу з відповідачем(а.с.75-77)

Інших заяв та клопотань сторони не подавали.

Процесуальні дій по справі.

Ухвалою суду від 18.08.2018 року позовну заяву позивача залишено без руху для усунення недоліків. (ас.19)

04.09.2018 року по справі відкрито провадження (а.с.28) У зв'язку з неотриманням відповідачем за фактичним місцем проживання судового виклику, та отриманням судом відомостей, що відповідача знято з реєстрації за місцем проживання за судовим рішенням від 28.04.2017 року(а.с.22) ухвалою суду від 01.11.2017 року викликано відповідача шляхом опублікування оголошення у пресі(а.с.35-36)

Ухвалою суду від 14.03.2018 року по справі залучено третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Нікопольської міської ради(а.с.82)

20.04.2018 року ухвалою суду закрите підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті (а.с.94)

В судовому засіданні 20.04.2018 року вирішено питання щодо виклику до суду дітей для з'ясування думки останніх щодо предмету спору.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі.

Відповідач подала заяву про розгляд справи без її участі, просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 74)

Представник відповідача заперечував проти позову, просить суд відмовити позивачу, оскільки він не звертався до матері за наданням дозволу на виїзд дітей за кордон, метою його виїзду з дітьми є його участь у Програмі сприяння у добровільному переселенні до Російської Федерації, а також позивачем не доведено мету виїзду за кордон з дітьми, оскільки за час перебування у шлюбі ані діти, ані відповідач не мали жодних відносин з родичами, які проживають в Російській Федерації.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні проти позову не заперечував.

Судом встановлено.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 16 лютого 2001 року (а.с.8)

У шлюбі народились діти - ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_5, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.10-11)

21.09.2016 року сторони шлюб розірвали (а.с.9)

Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди щодо проживання дітей з батьком (а.с.9,14)

З відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частина з усіх видів заробітку(доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку(а.с.12-13)

Мати дітей проживає окремо, спілкується з дітьми та сплачує аліменти за рішенням суду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є учасником Державної програми по добровільному переселенню до Російської Федерації (а.с.62)

Згідно відзиву відповідача та пояснень дітей ОСОБА_6, 2001 року народження, та ОСОБА_7 , 2008 року народження, в судовому засіданні встановлено, що до цього часу позивач ОСОБА_2 з рідними, які проживають у Російській Федерації не підтримував родинні відносин та жодного разу їх не відвідував і не отримував від них запрошень. Діти суду пояснили, що родичів у Російській Федерації не знають, жодного разу не спілкувались та не бачили їх.

Позивач в позовній заяві зазначає, що відповідач не надає йому згоду на виїзд з дітьми до Російської Федерації, однак жодних належних та допустимих доказів цього факту суду не надав. Відсутні у справі також і відомості, що позивач звертався до матері з приводу надання нотаріально посвідченого клопотання про оформлення проїзного документа дитини.

Також позивач не надав суду належних та допустимих доказів, що підтверджують наявність у Російській Федерації його родичів.

На підтвердження мети поїздки дітей за кордон до суду позивачем не було подано письмові докази, які підтверджуватимуть дійсність намірів такої поїздки, а також що вона буде в інтересах дітей.

До матеріалів справи позивач надав суду нотаріально посвідчене зобов'язання громадянки Російської Федерації ОСОБА_10 про забезпечення позивача та дітей житлом та матеріальним утриманням на час перебування у Російській Федерації (а.с.111), однак не надав суду доказів на підтвердження його фінансової спроможності забезпечити відпочинок (поїздку) дітей на вказані у позові терміни перебування за кордоном, не надав також і документи, що підтверджують родинні зв'язки з особами, до яких мають приїхати діти з метою родинного спілкування та відпочинку.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Враховуючи , що позивачем в судовому засіданні не доведено мету поїздок за кордон з дітьми у строки, що визначено в позовних вимогах, суд вважає, що зазначене суперечить інтересам дітей і позбавляє можливості матір бути обізнаною про мету , строк та виїзд її дітей за межі України , а отжепорушить права відповідача як матері дітей.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що в матеріалах судової справи відсутні докази відмови матері у наданні дозволу на виїзд дітей за кордон та звернення батька до матері з приводу надання нотаріально посвідченого клопотання про оформлення проїзного документа дитини.

Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у зв'язку з недоведеністю обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Керуючись ст.55 Конституції України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, ст.ст.7,141,157,161 СК України, ст.313 ЦК України, ст.ст. 10-12,76-82, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1, що зареєстрований АДРЕСА_1 до ОСОБА_3( ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_2, що фактично проживає за адресою АДРЕСА_2, третя особа Нікопольський районний відділ Головного управління державної міграційної служби, Нікопольська міська рада, про надання дозволу на виїзд за межі України дитині та на оформлення документів для тимчасового виїзду без згоди матері - відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його повного складення через Нікопольський міськрайонний суд.

Повне рішення складено 11.06.2018 року

Суддя: А. Г. Багрова