Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 0417/12368/2012

провадження № 61-17252св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЖуравельВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року у складі судді Марченко Н. Ю. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Деркач Н. М., Пономарь З. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), у якому просило стягнути кредитну заборгованість.

Позовна заява мотивована тим, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитну угоду та договори про видачу траншу, за умовами яких остання отримала кредит у розмірі 484 тис. грн зі сплатою 20 %річних, з кінцевим терміном повернення до 17 липня 2015 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_7 кредитних зобов'язань 17 липня 2008 року та 20 жовтня 2010 року було укладені окремі договори поруки між банком та ОСОБА_5 і банком та ПАТ «Акцент Банк».

Позичальник не виконувала належним чином свої договірні зобов'язання, у зв'язку з чим заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року задоволено позов банка та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 272 495 грн 04 коп. кредитної заборгованості.

Посилаючись на те, що заочнерішення суду не виконане і станом на 14 грудня 2012 року заборгованість за вказаними договорами становить661 941 грн 65 коп. і складалася з: 226 934 грн 24 коп. - заборгованості за кредитом, 273 119 грн 59 коп. - заборгованості за процентами, 122 328 грн 69 коп. - пені, 7 800 грн - заборгованості за вчинення виконавчого напису, 250 грн - штрафу (фіксована складова), 31 509 грн - штрафу (процентна складова), яку банк просив стягнути на свою користь.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦК України.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором за період з 20 жовтня 2009 року по 14 грудня 2012 року у розмірі 242 108 грн 79 коп., з яких: 236 108 грн 79 коп. - проценти за користування кредитом; 6 тис. грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті вимог відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики не припиняє обов'язку позичальника по сплаті процентів за користування грошима, які підлягають стягненню з відповідача на користь банка.

У березні 2017 року ОСОБА_7 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року стягнуто кредитну заборгованість за договором від 17 липня 2008 року. Вдруге звертатися до суду з позовом про стягнення кредитних коштів за цим же договором банк не мав права, оскільки кредитні правовідносини припинилися. Крім того, ухвалення рішення про задоволення позову по даній справі призведе до подвійного стягнення кредитної заборгованості за той же період. Банком пропущено строк звернення до суду, оскільки у випадку неналежного виконання кредитних зобов'язань, повернення яких визначено щомісячними платежами, позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 30 березня 2018 року справа № 0417/12368/2012 передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 укладено кредитну угоду та договори про видачу траншу, за умовами яких позичальник отримала кредит у розмірі 484 тис. грн зі сплатою 20 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 17 липня 2015 року.

У рахунок забезпечення виконання ОСОБА_7 кредитних зобов'язань17 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

Станом на 14 грудня 2012 року заборгованість за вказаними договорами становить 661 941 грн 65 коп. і складалася з: 226 934 грн 24 коп. - заборгованості за кредитом, 273 119 грн 59 коп. - заборгованості за процентами, 122 328 грн 69 коп. - пені, 7 800 грн - заборгованості за вчинення виконавчого напису, 250 грн - штрафу (фіксована складова), 31 509 грн - штрафу (процентна складова).

При цьому, заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року стягнуто зОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 272 495 грн04 коп. заборгованостіза кредитним договором. Станом на 19 жовтня 2009 року заборгованість за кредитною угодою за тілом кредиту становила 226934 грн 24 коп., за процентами - 37 010 грн 80 коп., за пенею - 4 613 грн 17 коп. Зазначене судове рішення не виконане.

Таким чином, з урахуванням судового рішення, за яким стянуто кредитну заборованість за тілом кредиту у розмірі 226 934 грн 24 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом і пенею за період з 20 жовтня 2009 року по 14 грудня 2012 року у загальному розмірі складає 236 108 грн 79 коп.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з частиною першою 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє його від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи ухвалою від 23 березня 2016 року рішення суду першої та апеляційної інстанцій та направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив із того, що у спірних правовідносинах наявні підстави для подальшого стягнення нарахованих відсотків за користування коштами та неустойки поза строком кредитного договору після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості.

Отже суди першої та апеляційної інстанцій, врахувавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України (у редакції, станом на дату вчинення процесуальної дії) дійшли правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, а саме: для стягнення процентів за кредитним договором та пені за неналежне виконання зобов'язання зі сплати процентів, які нараховуються до моменту повного погашення кредиту, з урахуванням заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2010 року.

Доводи касаційної скарги про те, що задоволення вимог банка призведе до подвійного стягнення кредитної заборгованості, яка вже стягнута заочним рішенням, колегія суддів відхиляє, оскільки кредитна заборгованість у цій справі стягнута за інший період.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2017 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Журавель

Н.О. Антоненко

В.І. Крат