Справа № 458/1227/15 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/1274/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого Павлишина О.Ф.,

суддів Мікуш Ю.Р., Цяцяка Р.П.,

секретар Бохонко Е.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року, ухваленого судом у складі судді Федитника І.Д. у справі за позовом ОСОБА_2 до ТзОВ «Лізингова компанія ОСОБА_3» про визнання недійсним договору фінансового лізингу і стягнення 53 000 грн. в рахунок повернення сплачених коштів та відшкодування 10 000 грн. моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2015 року позивач звернувся з даним позовом, посилаючись на те, що 15.07.2015 року між ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», в особі ОСОБА_4, та ним було укладено договір № 000046 фінансового лізингу. Перед укладенням представник відповідача повідомила про те, що він може придбати у ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» автомобіль Джилі EMGRAND 7, 2014 року випуску за 163000 грн. Для цього, необхідно сплатити грошові кошти в розмірі 25000 грн. та в розмірі 28000, після чого можна укласти договір, і упродовж тижня він отримає автомобіль в одному з салонів ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на території Львівської області, про що його буде попередньо повідомлено у телефонному режимі. Оскільки, згадані умови по придбанню автомобіля його задовольнили, а тому він невідкладно сплатив вказані суми, що стверджується квитанціями. Безпосередньо після цього він підписав вказаний договір, проте останнього не перечитував, оскільки такий міститься на 12-ти сторінках з дуже дрібним шрифтом, тому не мав реальної можливості при укладенні договору детально ознайомитися з його умовами. 31.07.2015 року до нього подзвонила менеджер ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та сказала, що автомобіля вказаного в договорі немає, і щоб він брав собі інший автомобіль 2015 року випуску. Однак, вказаний автомобіль 2015 року випуску є дорожчим приблизно на 50000 грн., що не відповідає умовам договору та його матеріальним можливостям. Після даної розмови, зауважив, що у згаданому договорі вказано вартість автомобіля - 280000 грн., однак перед укладенням договору його було повідомлено про те, що вартість згаданого автомобіля становить 163000 грн. Крім того, зауважив з квитанції, що 25000 грн. заплатив так званий «адміністративний платіж», який згідно з умовами вказаного договору - це першочерговий одноразовий платіж за перевірку, розгляд та перевірку документів для укладення договору. Однак, умови згаданого договору по оплаті адміністративного платежу є незаконними, оскільки цей платіж виходить за межі переліку платежів, передбачених законом. Умови договору від 15.07.2015 року є несправедливими, оскільки суперечать ст.ст. 203, 509, 762, 768, 808 ЦК України та ст.ст. 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і надають відповідачу право не повертати адміністративний платіж за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Укладений договір фінансового лізингу, не спрямований на реальне настання правових наслідків. Всупереч вимогам ст.ст. 244-246 ЦК України договір фінансового лізингу, укладений від імені ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» особою, яка немає на це повноважень представника, що слідує з оспорюваного договору. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору, порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Згідно ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Визнання недійсними вказаних положень договору окремо призведе до необхідності зміни інших умов договору, що суттєво змінить зміст договору, тому договір фінансового лізингу необхідно визнати недійсним в цілому на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України і оплачені суми підлягають стягненню з відповідача. Внаслідок незаконних дій відповідача зазнав моральної шкоди, яка полягає у душевному стражданні з порушенням життєвого укладу, оскільки неодноразово звертався до відповідача виконати взяті зобов'язання. Відповідач його неодноразові звернення проігнорував, що ще більше завдавало йому душевних страждань, заподіявши моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 15.07.2015 року № 000046, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» та стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» 53000 грн. в рахунок повернення сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу від 15.07.2015 року та 10000 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Турківського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 28 березня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 квітня 2016 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що судом не враховано його доводів про те, що оспорюваний договір він підписав не перечитуючи, оскільки він не мав реальної можливості при укладенні договору детально ознайомитися з його умовами. Вважає, що суд неправильно застосував до спірних правовідносин ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Посилається на те, що судом не враховано, що перелік лізингових платежів є вичерпним, та яким не передбачено адміністративний платіж та авансовий внесок. Стверджує, що судом не взято до уваги те, що спірний договір було укладено в м. Ковелі Волинської області, а згідно спірного договору місцем його укладення є м. Київ, що також доводить його недійсність. Звертає увагу на те, що при укладенні спірного договору йому не було надано достатньої інформації про умови договору. Вважає, що умови спірного договору є несправедливими, внаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав та обовязків, що дає достатні правові підстави для задоволення позову. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Оскільки відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, за відсутності обставин, що унеможливлюють розгляд справи в порядку спрощеного провадження, та ціну позову, яка є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму, розгляд справи проводиться судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини.

15.07.2015 року сторонами по справі укладено договір фінансового лізингу № 000046 з відповідними додатками до нього, а саме графіку сплати авансового платежу та специфікації обраного транспортного засобу і графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів, які є його невід'ємною частиною. Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет згідно договору, а саме: автомобіль Джилі EMGRAND 7 вартістю 280000 грн. і передає його позивачу у користування не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок наступних платежів: адміністративного платежу, авансового платежу та комісій за передачу предмета лізингу (в разі наявності).

Відповідно до укладеного договору фінансового лізингу позивач сплатив адміністративний платіж в розмірі 28000 грн. та авансований платіж 25000 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що із змісту укладеного сторонами договору лізингу вбачається, що у момент його укладення сторони погодили усі лізингові платежі, розмір, графік та порядок сплати авансового платежу та закріпили його у додатках, які підписані позивачем, що посилання представника позивача про те, що у позивача при укладенні вказаного договору заволоділи його довірою тобто обманули, не підтверджені жодними доказами, що інші посилання представника позивача відносно укладеного договору лізингу, що є підставою визнання його недійсним не дають підстави для визнання його недійсним та стягнення сплачених платежів, і позивач не вказав, які норми Закону України «Про захист прав споживачів» були порушені при укладенні договору фінансового лізингу, що дають підстави для визнання його недійсним.

Однак з такими висновками погодитись не можна, оскільки їх суд дійшов з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Так, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_2 посилався на те, що умови договору, зокрема пункти 1.4, 3.2.7, 4.2, 5.4, 5.7, 5.9, 7.3, 10.10, 10.12, 10.15, 10.16, 11.5, 12.1, 12.4, 12.6, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13 є несправедливими та не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Вказаним посиланням суд першої інстанції жодної оцінки не дав.

Разом з тим, згідно з умовами договору адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.

Відповідно до додатку 1 до договору розмір адміністративного платежу становить 10 % від вартості предмета лізингу, що становить 1152 дол. США 26 центів. (а.с.12)

Пунктом 1.4 договору встановлено, що лізингодавець не відповідає перед лізинго- одержувачем за невиконання будь-якого зобов»язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищенаведеними зобов»язаннями відповідає продавець.

Лізингодавець зобовязується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування майно (предмет лізингу), а лізингоодержувач зобовязується прийняти предмет лізингу та сплачувати передбачені договором платежі (пункти 1.1, 3.3.1 договору).

Згідно з пунктом 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі необрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти за мінусом адміністративного платежу. (а.с.7)

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 11522,63 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні на момент укладення цього договору складало 280800 грн з ПДВ (пункт 8.2).

Гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця (пункт 8.3).

Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 3 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця (пункт 8.5).

Згідно з п.10.4 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобовязання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі.

Відповідно до пункту 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу 60 % авансового платежу, а 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. (а.с.10)

Колегією суддів враховуються вказані обставини та нижче викладені правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України №6-330цс16 від 08.06.2016 року.

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі Закон № 723/97-ВР)

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон № 1023-ХІІ) містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Відповідно до частини другої статті 6 Закону № 723/97-ВР істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями ст.692 ЦК України споживач послуг, укладаючи договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Аналізуючи вказані вище пункти договорів, колегія суддів вважає, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак такий до договору не додається, з чого слідує, що лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що в свлю чергу свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача.

Крім того, відповідно до пунктів 3.2.7, 12.1 договору за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу.

Також, як зазначалось вище згідно з п. 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобовязаннями відповідає продавець.

Відповідно до пункту 10.14 достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 (дванадцять) календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 (дванадцяти) календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 (десять) відсотків від суми дострокового погашення.

За змістом частини пятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. А тому слід дійти висновку, що оскільки договір містить умови про зміни у витратах - щодо плати за дострокове його погашення, вказані положення договору є несправедливими.

А відтак, приймаючи до уваги, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» -встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, колегія суддів вважає, що такий підлягає визнанню недійсним зі стягненням з лізингодавця на користь лізингоодержувача сплачену суму адміністративного та авансового платежу 53000 грн.

Разом з тим, оскільки договором не передбачено відшкодування моральної шкоди за порушення договірних зобов'язань, і відсутні також підстави для відшкодування моральної шкоди згідно з Законом України «Про захист прав споживачів», колегія суддів вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає до задоволення.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року скасувати. Ухвалити нове рішення. Позов задоволити частково. Визнати недійсним договір №000046 фінансового лізингу від 15.07.2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», в особі ОСОБА_4, та ОСОБА_2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» в користь ОСОБА_2 (мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1, інд.н. НОМЕР_1) 53000 (п»ятдесят три тисячі) грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 08.06.2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

ОСОБА_5