Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 335/1855/17-ц

провадження № 61-771св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представникb відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 02 червня 2017 року у складі судді Шалагінової А. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про компенсацію частини позики.

Позовна заява мотивована тим, що 12 січня 2017 року рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя квартиру АДРЕСА_1 визнано спільним майном подружжя та поділено між ним та відповідачем порівну. Зазначена квартира була придбана за 476 800 грн, що на час її придбання, 11 грудня 2014 року, було еквівалентно

29 800 доларам США. Вказана сума частково складалася з власних коштів сім'ї - 6 тис. доларів США, а решта - 23 800 доларів США була отримана ним у позику від родичів, про що наявні розписки. Протягом року з часу придбання квартири і до часу розірвання шлюбу родичам було повернуто 4 тис. доларів США з коштів сім'ї. Після розірвання шлюбу він самостійно повернув залишок коштів у розмірі

19 800 доларів США. Зазначав, що вказана сума боргу є також спільною, оскільки за рахунок цих коштів була придбана квартира, яка визнана спільною сумісною власністю. Вважав, що відповідач має сплатити йому половину від зазначеної суми за курсом Національного банку України станом на 08 лютого 2017 року, що складає 267 615,81 грн.

Ураховуючи викладене та посилаючись вимоги статей 60, 61, 65 СК України, просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь 267 615 грн та судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня

2017 року, з урахуванням ухвали Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 20 лютого 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 частину позики у розмірі 267 615 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення районного суду мотивовано тим, що обставини, встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 12 січня 2017 року, не доказуються при розгляді вказаної цивільної справи. Зокрема, рішенням суду встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивачем отримані в борг кошти витрачені в інтересах сім'ї на придбання житла. Таким чином, оскільки рішенням районного суду, яке набрало законної сили, встановлено, що договори позики укладалися позивачем в інтересах сім'ї, і на кошти, отримані у позику, останнім було придбано квартиру, яка визнана спільною сумісною власністю подружжя, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 267 615 грн як 1/2 частина від коштів, отриманих позивачем у позику на придбання квартири для сім'ї, за вирахуванням сплачених сум під час перебування сторін у шлюбі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим, оскільки встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 самостійно повертав залишок коштів, отриманих у позику на придбання спільної з відповідачем квартири. Крім того, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_3 не надала доказів відсутності її згоди на укладання договору позики.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилалась на те, що судами попередніх інстанцій не було в повному обсязі досліджено всі істотні обставини справи, внаслідок чого було ухвалено неправильні по суті рішення. Крім того, вказувала на порушення норм матеріального права, зокрема, що судами не застосовані вимоги частини третьої статті 65 СК України щодо нотаріального посвідчення договору позики, а також те, що відповідач не давала своєї згоди на укладення договорів позики.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 березня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 12 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

Вказаним рішенням встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем отримані в борг кошти витрачені в інтересах родини на придбання житла.

Також рішенням встановлено, що квартира була придбана за 29 800 доларів США. Вказана сума частково складалася з власних коштів сім'ї - 6 тис. доларів США, а решта - 23 800 доларів США була отримана позивачем у позику, що підтверджується наявними розписками. Протягом року з часу придбання квартири і до часу розірвання шлюбу за договором позики було повернуто 4 тис. доларів США з коштів сім'ї.

Вказана обставина відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України

2004 року не підлягає доказуванню.

Після розірвання шлюбу позивач самостійно повертав залишок коштів у розмірі 19 800 доларів США, згідно розписок (а. с. 6, 7).

1/2 частина від зазначеної суми становить 9 900 доларів США, що станом на

08 лютого 2017 року еквівалентно 267 615,75 грн за офіційним курсом Національного банку України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України та частин першої статті

60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Під майном як особливим об'єктом, згідно з частини першої статті 190 ЦК України є також майнові права та обов'язки.

Відповідно до приписів частин першої-другої, четвертої статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, на підставі частини четвертої статті 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї.

За вимогами частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільною сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, вірно застосувавши положення статей 65, 70 СК України, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 самостійно повертав залишок коштів, отриманих у позику на придбання спільної з відповідачем квартири, а ОСОБА_3 не надала доказів відсутності її згоди на укладання договору позики.

При цьому суди обґрунтовано зазначили, що рішенням районного суду, яке набрало законної сили, встановлено, що договори позики укладалися позивачем в інтересах сім'ї, і на кошти, отримані у позику, останнім було придбано квартиру, яка визнана спільною сумісною власністю подружжя, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 267 615 грн як 1/2 частина від коштів, отриманих позивачем у позику на придбання квартири для сім'ї, за вирахуванням сплачених сум під час перебування сторін у шлюбі.

Доводи касаційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів. При вирішенні вказаної справи судами правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи те, що висновки судів відповідають встановленим у справі обставинам, рішення судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення без змін, відповідно до положень

статті 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 червня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня

2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І.Гулько

Є. В.Синельников

Ю. В.Черняк