Справа № 336/6673/17
Пр. № 2/336/512/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Щасливої О.В.,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку набувальної давності на частку в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1, що належить відповідачу.

В позові зазначив, що є учасником права спільної часткової власності на вказане нерухоме майно, йому належить ? частина квартири. Третій особі в справі і відповідачу належить ? частина житла на праві спільної сумісної власності. Відповідач, який є колишнім чоловіком третьої особи, що доводиться позивачеві сестрою, з 1998 року виїхав на постійне місце проживання в Сполучені Штати Америки. З того часу він жодного разу не відвідав належної йому нерухомості, не виказуючи до неї ніякого інтересу, не приймаючи участі в її утриманні, поліпшенні її стану, ремонтах, сплаті комунальних послуг. Між тим позивач, який є власником вказаної частки в порядку спадкування після своїх батьків ОСОБА_4, чия смерть сталася 16 липня 2015 року, та ОСОБА_5, яка померла 18 жовтня 2015 року, відкрито безперервно володіє житлом, підтримує його технічний і естетичний стан, здійснює поточні і капітальні ремонти. З моменту смерті батьків позивача триває його одноособове володіння спадковим майном, а за життя батьків ці дії здійснювали всі члени сімї. Вказаним житлом позивач безперешкодно користується зі свого дитинства, тому є всі підстави констатувати наявність необхідних для застосування набувальної давності строків безперервного володіння майном.

Так як в силу ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом десяти років, набуває права власності на це майно, просить визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Позивач, належним чином сповіщений про час та місце вирішення справи, до суду не зявився. Надав суду письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у його відсутність, про задоволення позову, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи.

З аналогічними заявами звернулася представник третьої особи.

Зазначені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для проведення судового засідання у відсутність осіб, які беруть в ньому участь.

Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення справи, до суду не зявився з невідомих причин.

Заперечень проти позову та клопотання про вирішення справи у його відсутність не надав.

Зазначені обставини в силу ст. 280 ЦПК України є підставою для вирішення справи при заочному розгляді на підставі згоди позивача

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є учасником права спільної сумісної власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Іншим учасником права власності на вказану частину є третя особа в справі. Позивачу належить право на ? частину вказаної нерухомості (а. с. 26-31).

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває права власності на це майно.

Згідно з розясненнями п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014 року відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Виходячи із змісту статті матеріального закону, на яку як на підставу для висунення позовних вимог посилається позивач, і розяснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, для отримання права власності на майно за набувальною давністю необхідно констатувати наявність сукупності передумов, однією з яких є добросовісність володіння чужим майном, тобто володіння за обставин, коли особа не знала і не могла знати про те, що вона володіє чужою річчю, а також є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою.

Згідно із ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

З наведеної статті цивільного законодавства випливає, що кожен учасник цивільних правовідносин вправі вільно, на власний розсуд розпоряджатися своїми правами, тобто здійснювати або не здійснювати свої субєктивні права, а закон встановлює презумпцію розумності та добросовісності здійснення особою свого права, яка діє до того часу, коли інше буде встановлено судом.

Оскільки поведінка позивача в аналізуємій обстановці не визнана судом недобросовісною та нерозумною, вважається, що він діяв розумно та добросовісно.

Межі здійснення цивільних прав встановлені статтею 13 ЦК України, під обмеження щодо вільного використання своїх прав не підпадають дії позивача щодо володіння квартирою, яке відповідно до ст. 397 ЦК України полягає у фактичному триманні зазначеного майна у себе.

Окрім того, фактичне володіння майном згідно із частиною 3 статті 397 ЦК вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду .

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З огляду на встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини суд може констатувати наявність сукупності передбачених цивільним законом передумов для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки ОСОБА_1 добросовісно, відкрито і безперервно, протягом встановленого законом часу володіє спірним житлом в цілому, тому знаходить підстави для визнання за ним права власності на його частину.

Вирішуючи питання про розмір частки, що належить відповідачеві в праві спільної сумісної власності, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

За змістом ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом, а відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Так як ані законом, ані договором не встановлено право спільної сумісної власності ? частину квартири, що належить відповідачу і третій особі, їхню спільну власність на цю частину нерухомості можна вважати частковою.

З урахуванням принципу рівності часток співвласників у праві спільної власності на майно суд знаходить за необхідне визначити, що розмір часток ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в праві спільної власності на ? частину квартири є рівним і становить ? частину квартири.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 321, 328, 335, 344, 397 ЦК України, ст. ст. 10, 59, 60, 212-214, 224, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності за набувальною давністю на ? частину квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О.В. Щаслива