ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/5102/17
провадження № 2/753/2545/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

( ЗАОЧНЕ)

"06" червня 2018 р.Дарницький районний суд м. Києва

у складі: головуючого - судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участі секретаря КОСТЮЧЕНКО К.О.

сторін:

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у загальному позовному провадженні в судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, треті особи Дарницький РВ ГУ Державної міграційної служби України у м. Києві, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, треті особи Дарницький РВ ГУ Державної міграційної служби України у м. Києві, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, 09.01. 2018 року уточнивши позовні вимоги ( а.с. 107) , вимоги мотивувавши тим, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1. З відповідачем перебував у шлюбі. У 2003 році позивач зареєстрував відповідача у зазначеній квартирі. У 2009 році шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач проживає за іншою адресою. Проте, без згоди позивача, відповідач зареєструвала свою малолітню дитину, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Реєстрація вказаних осіб за адресою є формальною, оскільки вказані особи не проживають у вказаному житловому приміщенні, не є родичами між собою, при цьому їх реєстрація створює перешкоди власнику у користуванні нерухомістю та завдає збитки у вигляді необхідності сплачувати платежі за комунальні послуги на не проживаючих осіб. Та на підставі ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України, просив суд визнати ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, що діє на підставі договору № 29 про надання правової допомоги від 02 березня 2017 року ( а. с. 37, 38, 39 ) та ордеру серії КС № 137018 ( а. с. 40 ) , підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити, вказуючи на те, що відповідач та її малолітня дитина не проживають у вказаному приміщенні тривалий час, не сплачують житлово - комунальні послуги.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явилась, повідомлена у встановленому законом порядку ( а. с. 56, 57, 65, 84, 114 ).

Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з'явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 281 ЦПК України.

Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Суд прийняв вичерпні заходи для про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права.

За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України , відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь - кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету розгляду для заявника ( рішення у справі « Писатюк проти України » ), відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

В судове засідання представник третьої особи Дарницького РВ ГУ Державної міграційної служби України в м. Києві не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Представник Служби у справах дітей Дарницької РДА в м. Києві не з"явся про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Направили до суду клопотання в якому просили проводити розгляд справи за його відсутності.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення позивача та представника позивача, допитавши свідків, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є єдиним власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.

Дана квартира складається з двох кімнат, жилою площею 30, 7 кв. м., загальною площею 51, 8 кв. м.

Відповідно до довідки 05 липня 2016 року в квартирі зареєстровано п'ять осіб: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 ( а. с. 15 ).

Згідно актів ЖЕД № 202 від 06 липня 2016 року, 22 лютого 2017 року, 06 березня 2017 року ОСОБА_4, зареєстрована в квартирі у період з липня 2012 року по 06 березня 2017 року не проживає за адресою: АДРЕСА_2.Малолітня ОСОБА_5 ( дочка відповідачки) зареєстрована в квартирі з 2013 року, але не проживає з дня народження(а.с.9-15).

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа має право на захист порушеного права у спосіб визначений законом або договором. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом встановлені ч.2 ст. 16 ЦК України.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст.9 ЖК України).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник, володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь- яких осіб будь- яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_4 зареєстрована в квартирі, але з 2012 року в ній не проживає. Малолітня ОСОБА_5 ( дочка відповідачки) зареєстрована в квартирі, але не проживає з дня народження без поважних причин.

В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка ОСОБА_4 бере участь в оплаті витрат на комунальні послуги, як за себе, так і за малолітню доньку, з вимогами про вселення до спірної квартири не зверталася та будь-якої спеціальної домовленості між сторонами щодо тривалості проживання не було, а також відсутні докази того, що існували будь-які перешкоди у проживанні відповідачки разом з дитиною у спірній квартирі.

Суд також враховує лист Служби у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 30.05.2018 року , згідно якого Служба просила винести рішення відповідно до діючого законодавства з максимальним врахуванням інтересів дитини.

В зв'язку з цим суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2 ст.29 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, у спірній квартирі не мешкає. Залишення неповнолітню зареєстрованою в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.

Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити

Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення.

Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд звертає увагу на те, що Службою у справах дітей Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації надано лист, а не висновок. Крім того, вищевказаний лист взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які б встановила Служба.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити про те, що відповідно до ч.4 ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Постановою Кабінету Міністрів України №1068 від 30.08.2007 року «Про затвердження типових положень про службу у справах дітей»затверджено типові положення про службу у справах дітей, які не містять повноважень служби про надання дозволу при вирішенні питань про визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням.

У відповідності до ч.1, ч.6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог та необхідність їх задоволення. Реєстрація відповідача з малолітньою дитиною в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм суд приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7, 10, 12, 19, 76, 81, 89, 258-259, 263-265, 280-289 ЦПК України, ст.ст.11, 16, 29, 319, 321, 383, 386,391, 405 ЦК України, ст.9 ЖК України, ст.ст.19, 160 СК України, ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ЗУ «Про охорону дитинства», ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, треті особи Дарницький РВ ГУ Державної міграційної служби України у м. Києві, Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням , задовольнити .

Визнати ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 , ( ІНФОРМАЦІЯ_8, РНОКПП НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, проживаючого у АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 640 ( шістсот сорок) гривень.

Заочне рішення може бути переглянуто Дарницьким районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разу пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 06 червня 2018 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК