Справа № 159/483/18 Головуючий у 1 інстанції: Восковська О.А.
Провадження № 22-ц/773/666/18 Категорія: 53 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Грушицького А.І., Киці С.І.,

серетар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

представника позивача- ОСОБА_1,

представника відповідача - Слюсара Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Фонду соціального страхування України в особі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою відповідача Фонду соціального страхування України в особі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської обалсті від 26 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2018 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до Фонду соціального страхування України в особі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області (далі - Фонд) про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач обгрунтувала тим, що вона працювала спеціалістом відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Ковелі, з 02.04.2001 року її перевели на посаду завідувача сектором членства, страхових внесків та реєстрації страхувальників відділення виконавчої дирекції Фонду, 01.01.2011 року очолюваний нею сектор було перейменовано у «Сектор по роботі з роботодавцями», а 01.10.2014 року у «Сектор обліку страхувальників». 31.07.2017 року вона була звільнена із займаної посади в порядку переведення до управління виконавчої дирекції Фонду на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області. 27.10.2017 року позивачу було вручено попередження від 25.10.2017 року № Вн-81 про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну найменування посади, які вступлять у дію з 01.01.2018 року, та про можливе майбутнє звільнення. Позивач також посилалася на те, що одночасно з попередженням про наступне вивільнення з роботи їй не запропонували будь-яку іншу посаду. Позивачу було запропоновано перевестися з 01.01.2018 року на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області згідно строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_5

Посилаючись на заначені обставини, позивач просила суд скасувати наказ про її звільнення з роботи, поновити її на роботі та стягнути з відповідача в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 29 грудня 2017 по час поновлення на роботі.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Постановлено скасувати наказ начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 22 грудня 2017 року № 331 - к про звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з 29 грудня 2017 року.

Стягнуто з відповідача в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.01.2018 року по 26.03.2018 року включно в розмірі 40043,78 грн.

Не погоджуючись із постанволеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3

В судовому засіданні представник відповідача апеляційну скаргу підтримав і просив скаргу задовольнити, представник позивача апеляційну скаргу заперечив і просив скаргу відповідача залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу відповідача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_3 з 1 лютого 2001 року працювала у відповідача на посаді спеціаліста відділення виконавчої дирекції Фонду, з 31 липня 2017 року вона була переведена на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області.

Також в судовому засіданні встановлено, що 25 жовтня 2017 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області направило позивачу ОСОБА_3 письмове повідомлення про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема, про зміну найменування посади, які вступлять в дію з 01.01.2018 року, та про можливе майбутнє звільнення її з роботи. (а.с.17)

20 грудня 2017 року управлінням виконавчої дирекції Фонду у Волинській області позивачу було надіслано повідомлення, в якому, з-поміж іншого, було зазначено, що відповідно до попередження від 25.10.2017 року № Вн-81 позивач повідомляється про те, що посада, яку вона обіймає, скорочується. Одночасно ОСОБА_3 було запропоновано перевестися з 01.01.2018 року на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області згідно строкового трудового договору на період відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника ОСОБА_5 з посадовим окладом 7200, 00 грн. Та зазначено, що у разі відмови від запропонованої посади вона підлягає звільненню з 29.12.2017 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

ОСОБА_3 звернулась до відповідача із письмовою заявою про надання їй переліку усіх вакантних посад згідно нових затверджених штатних розписів та які можуть бути їй запропоновані для переведення у відповідності до вимог статті 42 та статті 49-2 КЗпП України (а.с.32).

В свою чергу, відповідач письмово повідомив позивача про те, що на сьогоднішні день відповідно до фаху ОСОБА_3 наявні вакантні посади лише в управлінні, але такі посади були запропоновані працівникам інших відділень в районах та містах області, які підлягали вивільненню у зв'язку із скороченням їхніх посад. Разом з тим, повідомлено, що у разі відмови будь-кого з працівників від запропонованих вакансій у Ковельському відділеннні або в управлінні позивачу першочергово буде надана пропозиція щодо переведення на відповідну посаду відповідно до її рівня і кваліфікації.

Судом, крім того, встановлено, що наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області від 22 грудня 2017 року №331-к ОСОБА_3 звільнено 29 грудня 2018 року з посади головного спеціаліста сектору контрольно - ревізійної роботи Ковельського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників, на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с.33).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільнена з роботи з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки позивачу не було запропоновано перевестися на іншу вакантну посаду.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У пункті 19 своєї постанови № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленум Верховоного суду України роз'яснив, що при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої ст.40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Отже, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, установі, організації.

Поте, як було встановлено судом, відповідач всупереч зазначеним вище вимогам закону запропонував позивачу вакантну посаду не одночасно з попередженням про майбутнє вивільнення (25 жовтня 2017 року), а лише 21 грудня 2017 року запропонував позивачу одну посаду, письмово повідомивши про відсутність інших вакантних посад, оскільки вони були запропоновані працівникам інших відділень в районах та містах області, які підлягали вивільненню у зв'язку із скороченням.

Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував, що позивачу у зв'язку з її звільненням з роботи відповідачем не пропонувалося перевестися на будь-яку іншу роботу, крім переведення на посаду головного спеціаліста сектору контрольно-ревізійної роботи на період відпустки по догляду за дитиною основного працівника, оскільки відповідач вважає, що позивач за своїм професйним фахом не може працювати на інших посадах.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач звільнена з роботи з порушенням норм трудового законодавства, в зв'язку з чим суд обгрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_3 про скасування наказу про звільнення з роботи та про поновлення на попередній роботі.

Частиною першою статті 237 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Колегія суддів також погоджується з висновками місцевого суду про стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на наступне.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Розмір середнього заробітку суд правильно визначив за період з 02 січня 2018 року ( 29 грудня 2017 року - день звільнення, вважається останнім робочим днем, а отже не включається до розрахунку) до 26 березня 2018 року (до дня прийняття судового рішення у справі). Вказаний період включає в себе 58 робочих дні (з урахуванням положень КЗпП України стосовно святкових та неробочих днів, а також рекомендацій КМУ стосовно перенесення робочих днів).

Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів Українит від 8 лютого 1995 року № 100, визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, під час розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначальним є розмір середньоденної заробітної плати за останні два місяці до звільнення.

Згідно довідки про доходи позивача середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 за останні два місяці до звільнення (листопад - грудень 2017 року) складала 690,41 грн., а тому середній заробіток позивача за останніх два місяці становить: 9316,13 грн. + 19 681,19 грн. ( кількість робочих днів за листопад, грудень 2017 року - 42).

За таких обставин суд правильно стягнув з відповідача в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу (за 58 робочих днів) у розмірі 40 043,78 грн (690,41 х 58).

Доводи апеляційної скарги відповідача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Фонду соціального страхування України України в осбі управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді