Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 760/18553/15-ц

провадження № 61-6734св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ШамрайЛариса Іванівна,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_5, на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2016 року у складі судді Кицюк В. С. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Панченка М. М., Котули Л. Г., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до своєї доньки ОСОБА_2 та своєї племінниці ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування на користь відповідачів будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, укладених 15 серпня 2013 року та посвідчених третьою особою - приватним нотаріусом Шамрай Л. І.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка помилялася відносно правової природи цих договорів, вважаючи, що фактично підписує договори довічного утримання, на підставі статті 229 ЦК України просила визнати недійсним договорів дарування відповідачу будинок та земельну ділянку.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала суду доказів, на підтвердження нерозуміння, які документи вона підписує і що ці договори дарування будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: АДРЕСА_2, нею підписані без її особистого волевиявлення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1, поданої представником ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, посилаючись на те, що сторонами при укладенні спірних угод дотримані вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, які є необхідними для чинності правочину.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не встановили, чи продовжує проживати позивач у спірному будинку та користуватися земельною ділянкою, чи відбулася фактична передача будинку згідно з умовами договору дарування, чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг, податків за нерухомість. Суди не врахували, що позивач не мала на меті безоплатну передачу відповідачам будинку та земельної ділянки, тому що спірний будинок є її єдиним місцем проживання, в якому вона зареєстрована та продовжує проживати.

Позивач помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо юридичної природи цих правочинів, прав та обов'язків сторін за цими договорами, оскільки вважала такі правочини договорами довічного утримання.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що під час судового розгляду позивачу пропонувалося пройти експертизу, з метою підтвердження наявності чи відсутності у ОСОБА_1 психічних розладів, які могли вплинути на вчинення спірних правочинів. Позивач від експертизи відмовилася. Крім того, ОСОБА_1 має ще житло розташоване за адресою: АДРЕСА_1, де зареєстрована на момент судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, тому підстав для їх скасування немає.

У частині третій статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Судом установлено, що відповідно до договорів від 15 серпня 2013 року, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шамрай Л. І., позивач ОСОБА_1 подарувала відповідачам: своїй доньці ОСОБА_2 та племінниці ОСОБА_3 в рівних частках приватний дерев'яний будинок, житловою площею 91 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2, та земельну ділянку площею 0,0751 га, розташовану за цією ж адресою.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Встановлено, що майно позивач передала безоплатно, а самі договори містять посилання на те, що сторони за цими договорами були попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, нотаріусом перевірено, що сторони перебувають у здоровому розумі, ясній пам'яті та діють вони добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки договорів.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що сторонами при укладанні спірних угод дотримані вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, які є необхідними для чинності правочину. Крім того, позивач не надала суду доказів, на підтвердження нерозуміння, які документи вона підписує і що ці договори дарування будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2, нею підписані без її особистого волевиявлення.

Суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій) принципу оцінки доказів, привели переконливі мотиви, за якими вони відхилили аргументи позивача і прийняли аргументи відповідачів.

Інші аргументи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 12 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило