Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 761/39380/17
Номер провадження 22-ц/796/5413/2018
Головуючий у суді першої інстанції Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
23 червня 2018 року місто Київ

Номер справи 761/39380/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3 (недієздатна особа)

законний представник недієздатного позивача ОСОБА_4

відповідач директор Товариства з обмеженою відповідальністю «Український

інститут сексології та андрології» Горпинченко Ігор Іванович

третя особа Орган опіки та піклування Балакліївської сільської ради Смілянського

району Черкаської області

третя особа Орган опіки та піклування Шевченківської районної державної

адміністрації м.Києва

третя особа Міністерство охорони здоров'я

третя особа Генеральна прокуратура України

третя особа Національна поліція України

розглянувши у приміщенні Апеляційного суду міста Києва у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка є законним представником недієздатного позивача ОСОБА_3

на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року, постановлену у складі судді Волошина В.О. в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва (інформація про час та дату складення повної ухвали відсутня).

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_3, від імені та в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4, подав до суду позов до директора ТОВ «Український інститут сексології та андрології» Горпинченка І.І., треті особи: Орган опіки та піклування Балакліївської сільської ради Смілянського району Черкаської області, Орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації м.Києва, Міністерство охорони здоров'я, Генеральна прокуратура України, Національна поліція України, про визнання правочину недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 02.11.2016 року між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено договір на предмет оплати вартості операції по видаленню аденоми простати з використанням методики, передбаченої системою «Зелений лазер». Згідно кошторису до рахунку № СФ-0000446 від 02.11.2016 року вартість такої операції визначена у 35000,00 грн. зі знижкою у 5000,00 грн. Вказані кошти у сумі 30000,00 грн. були сплачені ОСОБА_3 відповідно до акту №ОУ-0064 здачі - прийняття робіт (надання послуг) від 14.11.2016 року. Операція проводилася двічі у період з 08.11.2016 по 14.11.2016 та виявилася марною, внаслідок чого ОСОБА_3 довелося звертатися за допомого до уролога Смілянської центральної лікарні Головного управління Черкаської облдержадміністрації. У позові зазначено, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи та ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 13 березня 2014 року встановлено опіку над ОСОБА_3, визнаним недієздатним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 27 грудня 2013 року, та призначено ОСОБА_4 опікуном над недієздатним ОСОБА_3 Тому в силу положень статті 55 ЦК України недієздатний ОСОБА_3 не може укладати будь - які договори без опікуна та представника органу опіки і піклування. Вказана обставина не була з'ясована відповідачем під час укладення спірного договору на проведення операції та її оплати, а тому спірний договір укладений між директором Товариства та недієздатним ОСОБА_3 повинен бути визнаний судом незаконним, оскільки є нікчемним в силу положень ч.2 ст. 215, ч.1,3 ст.226 ЦК України, а сплачені ОСОБА_3 кошти за проведення операції повинні бути повернуті відповідачем опікуну недієздатного ОСОБА_3 У позові також зазначено про недобросовісні дії директора ТОВ «Український інститут сексології та андрології» Горпинченка І.І., оскільки він уклав з позивачем договір про проведення платної операції не дивлячись на лист начальника управління охорони здоров'я Черкаської ОДА від 03.02.2016 року №01/Л-01 з проханням провести необхідну консультативну допомогу та у разі необхідності медичних показань здійснити оперативне втручання і провести безкоштовну пільгову операцію. У порядку передбаченому ст. 211 ЦПК України по результатах розгляду даного позову законний представник позивача просить постановити окрему ухвалу по факту незаконних дій директора ТОВ «Український інститут сексології та андрології» Горпинченка І.І., який спричинив недієздатному ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 30000,00 грн. Також ОСОБА_4 просила для розгляду справи викликати у судове засідання представника ОСОБА_6, оскільки вона перенесла важку хворобу та є нетранспортабельною. Судові витрати поросила покласти на відповідача.

Крім цього, позивач просив у порядку передбаченому ст. 153 ЦПК України забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно та кошти відповідача у розмірі 30000,00грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2017 року позовну заяву ОСОБА_3, від імені та інтересах якого діє законний представник ОСОБА_4, до директора ТОВ «Український інститут сексології та андрології» ГорпинченкаІ.І., треті особи: Орган опіки та піклування Балакліївської сільської ради Смілянського району Черкаської області, Орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації м.Києва, Міністерство охорони здоров'я, Генеральна прокуратура України, Національна поліція України, про визнання правочину недійсним та стягнення коштів залишено без руху.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року зазначену позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на її незаконність, порушення судом норм процесуального права, невідповідність фактичним обставинам справи, що мають значення для вирішення питання про відкриття провадження у даній справі.

Вказала, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви зазначив у ній недоліки, які не підлягали усуненню, оскільки позовна заява відповідала вимогам встановленим ст. 175 ЦПК України. Повертаючи позовну заяву суд не взяв до уваги п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді цивільних справ по першій інстанції», яка визначає, що заява не може бути визнана неподаною та повернута за мотивами ненадання доказів, зазначене встановлюється під час судового розгляду справи. Зазначаючи як недолік несплату позивачем судового збору суд не врахував, що позивач є інвалідом ІІ групи. Суд безпідставно зазначив як недолік те, що позивач повинен надати суду нотаріально завірену копію довіреності представника позивача, оскільки оригінал такої довіреності було додано до матеріалів позовної заяви. Повернувши позовну заяву з наведених в оскаржувальній ухвалі підстав суд першої інстанції штучно створив тяганину розгляду справи, оскільки позовна заява не містить недоліків, а тому усунути їх не вбачалося можливим.

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, п 6. ч.1 ст. 353, ч.2 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки апеляційні скарги на ухвали суду про повернення заяви позивачеві розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач звернувся до суду із позовом до директора ТОВ «Український інститут сексології та андрології» Горпинченка І.І., треті особи: Орган опіки та піклування Балакліївської сільської ради Смілянського району Черкаської області, Орган опіки та піклування Шевченківської районної державної адміністрації м.Києва, Міністерство охорони здоров'я, Генеральна прокуратура України, Національна поліція України, про визнання правочину недійсним та стягнення коштів.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 03 листопада 2017 року вказану позовну заяву було залишено без руху і надано строк для усунення зазначених в ній недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання ухвали.

Як недолік суд зазначив, що у порушення вимог ст. 119 ч.2 п.п.5,6 ЦПК України, в позовній заяві не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та не зазначені докази, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Також в розумінні ст. 216 ЦПК України, позивачці необхідно визначитись із суб'єктним складом та змістом позовних вимог. Також зазначив, що прохальна частина позовної заяви містить вимоги про забезпечення позову, що є процесуально недопустимим, оскільки дані вимоги повинні оформлятись окремим документом та відповідати вимогам встановленим ст.ст. 136, 151-152 ЦПК України.

На усунення недоліків зазначених в ухвалі суду від 03 листопада 2017 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про усунення недоліків, у якій зазначила про неможливість виконання ухвали суду від 03.11.2017 року, оскільки таких недоліків позовна заява не містить.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року зазначену позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Так, постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем подано до суду позовну заяву без додержання відповідних вимог ЦПК України та на час вирішення питання про відкриття провадження у справі не усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду про залишення позову без руху.

Проте, такі висновки суду першої інстанції є помилковими та передчасними, виходячи з наступного.

Згідно вимог ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, повинен перевірити дотримання позивачем вимог статей 119 і 120 ЦПК України (у редакції до набрання чинності Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) щодо форми та змісту позовної заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України (у редакції до набрання чинності Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали, що і було зроблено судом першої інстанції.

Так, частиною 2 статті 119 ЦПК України (у редакції до набрання чинності Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року) визначено, що позовна заява повинна містити: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) ім'я (найменування) позивача і відповідача, а також ім'я представника позивача, якщо позовна заява подається представником, їх місце проживання (перебування) або місцезнаходження, поштовий індекс, номери засобів зв'язку, якщо такі відомі; 3) зміст позовних вимог; 4) ціну позову щодо вимог майнового характеру; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; 6) зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування; 7) перелік документів, що додаються до заяви.

Як роз'яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК (у редакції до набрання чинності Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року).

Тобто, пред'явлення вимог до неналежного відповідача може бути підставою для відмови в задоволенні позову, проте не є підставою для визнання позову таким, що не відповідає вимогам закону щодо форми та змісту, якщо формально він складений з дотриманням таких вимог.

Суд першої інстанції вищевказані норми закону не врахував, не звернув уваги на те, що стаття 119 ЦПК України (у редакції чинній на момент постановлення ухвали від 03.11.2017 року) не встановлювала обмежень щодо кола осіб, які можуть бути зазначеними як відповідачі у спорі, та будь-яких інших вимог щодо суб'єктного складу спору та передчасно дійшов висновку про невідповідність поданого позову вимогам статті 119 ЦПК України (у редакції чинній на момент постановлення ухвали від 03.11.2017 року) і необхідність визначитися позивачу із суб'єктним складом і змістом позовних вимог. Позивачем було визначено коло осіб, які були зазначені у позові в якості відповідача та третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Разом з тим, позивачем у позові викладено обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та зазначено докази, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування, а тому невірним є посилання суду у тому, що позивачем при подачі позову до суду не дотримано вимог п.5, 6 ч.2 ст. стаття 119 ЦПК України (у редакції чинній на момент постановлення ухвали від 03.11.2017 року).

Із матеріалів справи вбачається, що позовна заява формально складена у відповідності до вимог ст.ст. 119, 120 ЦПК України (чинних на момент постановлення ухвали від 03.11.2017 року), та містить всі, визначені даними статтями, обов'язкові реквізити.

Та обставина, що позовна заява оформлена приватним юристом Брунь В.І., якого позивач зазначив у позові як представника та просив викликати у судове засідання замість позивача та його законного представника (опікуна) не давала суду підстав для залишення позову без руху з цього приводу, оскільки позовна заява підписана саме ОСОБА_4 як опікуном недієздатного ОСОБА_3 А підпис ОСОБА_6 проставлений як особою, яка оформила заяву.

Крім того, до матеріалів позовної заяви було додано оригінал довіреності від 22.10.2017 року (відповідно до якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 представляти її інтереси у судах), якій суд не надав оцінку в ухвалі від 03.11.2017 року та не зазначив про те, що наданий оригінал довіреності не відповідає встановленим законом вимогам, а тому представнику необхідно надати суду належним чином оформлену довіреність для здійснення представництва інтересів у суді.

Натомість суд першої інстанції навів лише норми закону, які визначають вимоги до довіреності представника у суді та не роз'яснив як саме позивач повинен виконати вимоги ухвали про залишення позову без руху в цій частині, що є недопустимим.

За таких обставин, зазначені в ухвалі суду від 03.11.2017 року недоліки не є недоліками у розумінні вимог закону, що не свідчить про недотримання позивачем положень ст. ст. 119, 120 ЦПК (чинних на момент постановлення ухвали від 03.11.2017 року), колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви позивачу є передчасним.

Отже, судом першої інстанції належним чином даних обставин не з'ясовано, оцінку їм не надано, повернення позовної заяви із зазначених підстав не ґрунтується на вимогах закону та порушує права недієздатного позивача, а тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги та наявні у справі матеріали спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позову заявнику.

Разом з тим, 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон № 2147 від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Так, п.11 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України передбачено, що заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Отже, із наведеної норми закону вбачається, що під час вирішення питання про відкриття провадження у даній справі 19.02.2018 року застосуванню підлягали норми ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, а тому і вимоги ухвали суду від 03.11.2017 року щодо усунення зазначених в ній недоліків, підлягали виконанню у порядку визначеному ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Положеннями ч.3 ст. 53 ЦПК України передбачено, що якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов'язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно вимог ч. 3 ст. 187 ЦПК України якщо при відкритті провадження у справі було вирішено питання про залучення третіх осіб, позивач не пізніше двох днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі повинен направити таким третім особам копії позовної заяви з додатками, а докази такого направлення надати суду до початку підготовчого засідання або до початку розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження.

Тобто, на час постановлення судом ухвали про повернення позивачу заяви вказаних норм закону не застосував і помилково вважав, що позивачем не усунуто зазначені в ухвалі від 03.11.2017 року недоліки.

Разом з тим, відповідно до вимог п. 2 ч.1 ст.152 заява про забезпечення позову подається одночасно з пред'явленням позову до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності встановленими цим Кодексом.

Отже, хибним є посилання суду на те, що процесуально недопустимим було зазначення позивачем у позові вимоги щодо забезпечення позову, оскільки як вбачається із самої позовної заяви її прохальна частина містить 10 пунктів, які позивач просить суд задовольнити. А потім, під словами «окрім цього» позивач зазначає про вимоги щодо забезпечення даного позову. Вказане суд повинен був розцінювати як окрему заяву яка підлягала судовому розгляду по суті.

Суд першої інстанції постановляючи ухвалу про повернення позову позивачу, не звернув увагу на зазначені вище порушення, які призвели до безпідставного залишення позову без руху, а у подальшому помилкової ухвали про повернення позову.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», не допускається повернення позовної заяви у справі з мотивів, не передбачених законом.

Отже, судом першої інстанції належним чином даних обставин не з'ясовано, оцінку їм не надано, залишення судом позовної заяви без руху із зазначених підстав не ґрунтується на вимогах закону та порушує права позивача, а тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги та наявні у справі матеріали спростовують висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для повернення позову заявнику.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Таким чином, суд апеляційної інстанції зазначає, що залишення судом даного позову без руху є порушенням норм процесуального права, яке потягло за собою постановлення судом помилкової ухвали про повернення позову позивачу.

Суд першої інстанції повертаючи позовну заяву дійшов передчасного висновку про те, що позивачем станом на 19.02.2018 року не усунуто недоліки, зазначені в ухвалі від 03.11.2017 року, оскільки позивачем таких недоліків при пред'явленні позову до суду допущено не було.

Доводи апеляційної скарги у тому, що суд безпідставно повернув позовну заяву через несплату позивачем судового збору є хибними, оскільки такого недоліку суд не зазначав в ухвалі від 03.11.2017 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушив порядок встановлений законом для повернення позовної заяви, передчасно повернув позовну заяву посилаючись на те, що позивач не усунув зазначених в ухвалі суду недоліків.

Отже, зазначені порушення судом першої інстанції норм процесуального права є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду відповідно до вимог п.6 ч.1 ст. 374 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка є законним представником недієздатного позивача ОСОБА_3, задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 19 лютого 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна