АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/2230/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/789/597/18 Суддя - доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №596/2230/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року, ухваленого суддею Лисюк І.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартир об'єктами спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною сумісною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

в листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, який був уточнений під час розгляду справи до ОСОБА_3 про визнання за нею право власності на наступне майно: на 1/2 квартири АДРЕСА_1 А, що в смт.Гусятин, Гусятинського району, Тернопільської області вартістю 10 000 (десять тисяч) гривень; на 1/2 квартири АДРЕСА_2 А, що в смт.Гусятин, Гусятинського району, Тернопільської області вартістю 10 000 (десять тисяч) гривень; на 1/2 квартири АДРЕСА_3 А, що в смт.Гусятин, Гусятинського району, Тернопільської області вартістю 10 000 (десять тисяч) гривень, а також, зобов'язати Реєстраційну службу Гусятинського районного управління юстиції Тернопільської області внести зміни в реєстрі права власності на вищевказане нерухоме майно. Стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що під час шлюбу за їхні спільні кошти була переобладнана частина адміністративно-побутового корпусу, належного ОСОБА_3, в житлові квартири, внаслідок чого істотно збільшилась вартість цього майна, тому просить суд визнати дані квартири об'єктами спільної сумісної власності.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 (вул. Стефаника, 83, м. Копичинці, Гусятинського району, Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (вул. І.Франка, 30, м. Копичинці, Гусятинського району, Тернопільської області, РНОКПП НОМЕР_2) про визнання квартир об'єктами спільної сумісної власності, поділ майна, що є спільною сумісною власністю відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову арешт майна, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (місце проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_2): квартири АДРЕСА_1 А в селищі Гусятин, Гусятинського району, Тернопільської області; квартири АДРЕСА_2 А в селищі Гусятин, Гусятинського району, Тернопільської області; квартири АДРЕСА_3 А в селищі Гусятин, Гусятинського району, Тернопільської області, накладений на підставі ухвали Гусятинського районного суду Тернопільської області від 09 грудня 2016 року.

Судові витрати покладено на позивача. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 4 668 (чотири тисячі шістсот шістдесят вісім) гривень 15 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року у цивільній справі №596/2230/16-ц та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити повністю, посилаючись на те, що воно є незаконним і необґрунтованим, ухваленим з істотним порушенням норм процесуального права та порушено норми матеріального права.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що 10 грудня 2007 року ОСОБА_3 став власником адміністративно-побутового корпусу за адресою вулиця Б.Лепкого, 36 А в смт. Гусятин, про що свідчить ОСОБА_2 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 10 грудня 2007 року Гусятинським РК БТІ. В 2007-2008 р.р. 55/100 частин даного корпусу відповідач продав третім особам, а 45/100 залишив у своїй власності. До другої половини 2011 року ОСОБА_3 жодних робіт по переобладнанню вказаного адміністративного приміщення під житлові квартири не проводив із-за відсутності у нього коштів, і тільки після укладення шлюбу з ОСОБА_1, за кошти в сумі 9853 (дев'ять тисяч вісімсот п'ятдесят три) євро, які вона отримала в подарунок від свого батька ОСОБА_5, що підтверджується банківським чеком Приватбанку від 10 вересня 2008 року, відповідач виготовив Проектну пропозицію по переобладнанню адмінприміщень будинку №36-А під житлові квартири по вул. Б.Лепкого, смт. Гусятин та переобладнав частину належного йому адміністративно-побутового комплексу по даній адресі, відповідно до вказаної Проектної пропозиції, під спірні житлові квартири. 24 листопада 2011 року рішенням Гусятинської селищної ради №328 ОСОБА_3 було відмовлено в оформленні права власності на житлові квартири самовільно переобладнанні з адміністративно-побутового комплексу по вул. Б.Лепкого, 36-А в смт, Гусятин, у зв'язку з відсутністю дозволів. Після чого в 2012 році відповідач виготовив Робочий проект газифікації житлового будинку по вказаній адресі і 28 травня 2012 році отримав Висновок по результатах обстеження технічного стану об'єкту на предмет подальшої експлуатації житлових квартир. 03 грудня 2012 року рішенням виконавчого комітету Гусятинської селищної ради №290 було надано дозвіл ОСОБА_3 на переобладнання адміністративно-побутового корпусу у житлові квартири по вул. Б.Лепкого, 36 А. 16 січня 2013 року він звернувся з позовами до Гусятинського районного суду Тернопільської області про визнання права власності на вказані квартири, які були переобладнанні з частини адміністративно-побутового комплексу за вказаною адресою, які рішеннями Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 січня 2013 року були задоволені. Відповідно до висновку експерта № 626/17-22 від 05 грудня 2017 року Тернопільського відділення КНДІСЕ вартість квартир в 2012 році до переобладнання становила: №7 55 193 (п'ятдесят п'ять тисяч сто дев'яносто три) гривні; №8 32 086 (тридцять дві тисячі вісімдесят шість) гривень; №14 58 882 (п'ятдесят вісім тисяч вісімсот вісімдесят дві) гривні, а після переобладнання ціна збільшилась в двічі: №7 131 492 (сто тридцять одна тисяча чотириста дев'яносто дві) гривні; №8 79 561 (сімдесят дев'ять тисяч п'ятсот шістдесят одна) гривня; №14 135 986 (сто тридцять п'ять тисяч дев'ятсот вісімдесят шість) гривень. Також вказує, що допитані в судовому засіданні свідки з сторони відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та самого ОСОБА_3 слід оцінювати критично, оскільки вони не підтверджені будь-якими належними доказами по справі, є суперечливими і факт витрачання відповідачем особистих коштів на будівництво не підтверджений жодним письмовим доказом.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року залишити без змін, як таке, що було ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, посилаючись на те, що дана апеляційна скарга, як і сам позов є надуманим, оскільки позивачка хоче набути для себе ще те майно, до якого вона жодним чином немає відношення ні грошима, ні особистою працею, вже перебуваючи в шлюбі з останнім. Щодо особистої праці в збільшенні вартості спірного майна, то ОСОБА_1 надала пояснення і письмово про це зауважила у відповіді на відзив на позов від 05 березня 2018 року, де вказала, що ніякої особистої праці вона не докладала для збільшення вартості особистого дошлюбного майна відповідача, оскільки в той період була вагітна, а потім доглядала за дитиною і вказала, що участь її у набутті права власності на спірні квартири вона брала своїми особистими коштами та їх спільними коштами, однак, даний факт вона не довела. Більше того, єдиним доказом того, що вона нібито вклала гроші в спірні є банківський чек Приватбанку від 10 вересня 2008 року переказу коштів на її ім'я від ОСОБА_5 Звертає увагу на те, що шлюб між ними зареєстрований 04 червня 2011 року, тобто через три роки після отриманих даних коштів, тому він є неналежним та недопустимим доказом. Жодних коштів ОСОБА_3 в переобладнання квартир в період шлюбу не вкладав, про що він сам стверджував і цей факт підтвердили три свідки, що свідчать також документи, щодо переобладнання адмінкорпусу під квартири було зроблено його батьком за його власні та інших осіб кошти в період 2008-2010 років, без будь-яких дозволів. Тому, в 2011 році він з іншими особами, яким продав 55/100 частин даного приміщення в 2007-2008 роках, почали оформлення дозвільних документів на переобладнення адмінприміщень на квартири, які вже були переобладнені раніше. Посилання позивачки на проведену за її клопотанням та кошти експертизу, лише встановлено ринкову вартість цих квартир в різні періоди часу, коли були різні курси валют і відповідно різна ринкова вартість.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи, викладені в ній.

ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_4 апеляційної скарги не визнали, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в позові за недоведеністю, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено тих обставин, що за час шлюбу відбулось істотне збільшення вартості спірного нерухомого майна, яка зросла внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, або особистих затрат ОСОБА_1 Зокрема, позивачем не надано доказів того за які кошти було покращено майно, джерело походження цих коштів, час, коли це було зроблено та ступінь матеріальної участі у поліпшенні майна кожного з подружжя, а також щодо розміру загальної вартості робіт, їх обсягу, часу їх виконання.

Колегія суддів, з даними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки вони відповідають встановленим обставинам, зібраним по справі доказам, нормам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

За загальним правилом статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ в Постанові від 25 листопада 2015 року при розгляді справи № 6-2333цс15, а також в Постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.

В постанові ВСУ від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16, Верховний Суд України констатує, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об'єкту.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2011 року по 02 грудня 2015 року.

Відповідно до умов мирової угоди, по справі господарського суду Тернопільської області по справі №11/Б-224 про банкрутство відкритого акціонерного товариства Гусятинмаш, затвердженої ухвалою господарського суду Тернопільської області від 11 лютого 2004 року, ОСОБА_3 як інвестору передано майно ВАТ Гусятинмаш на загальну суму 405 170 (чотириста п'ять тисяч сто сімдесят) гривень, в т.ч. адміністративно-побутовий корпус, який знаходиться в смт. Гусятин вул.Б.Лепкого, буд. 36А загальною площею 1519 кв.м, про що видане на підставі рішенням виконавчого комітету Гусятинської селищної ради Гусятинського району Тернопільської області №271 від 28 листопада 2007 року свідоцтво про право власності на вказаний адміністративно-побутовий корпус (а.с. 54-55).

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23 січня 2013 року та рішеннями Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 січня 2013 року по справах: №596/110/13-ц визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру №7 в смт. Гусятин по вул. Б.Лепкого, 36-А Гусятинського району Тернопільської області (а.с. 73-74); №596/109/13-ц визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру №8, загальною площею 48,67 кв.м. в смт. Гусятин по вул. Б.Лепкого, 36-А Гусятинського району Тернопільської області (а.с. 68); №596/111/13-ц визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру №14, загальною площею 87,57 кв.м. в смт. Гусятин по вул. Б.Лепкого, 36-А Гусятинського району Тернопільської області (а.с. 70-71).

Допитані в судовому засіданні якості свідків ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтвердили, що всі роботи з приводу реконструкції та перепланування спірного приміщення проводилися в період з 2008 по 2010 роки, організовував та оплачував дану роботу ОСОБА_6, батько позивача.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач у відповіді на відзив вказує про те, що за подаровані в 2008 році її батьком кошти в сумі 9853 Євро відповідачем в другій половині 2011 року було розпочато переобладнання спірного приміщення.

Однак, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв це як доказ в розумінні ст.ст.77, 78, 80 ЦПК України, оскільки позивачем не доведено, що саме ці гроші, після трьох років як були подаровані, вкладалися в реконструкцію будівлі.

Не є достатнім доказом висновок експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи №626/17-22 від 05 грудня 2017 року, оскільки перед експертом не ставилося питання: Які і коли саме проводилися роботи по реконструкції та переобладнанню спірного приміщення, оскільки свідки ствердили, що роботи проводилися в період з 2008 по 2010 роки. Визначення на час розгляду справи ринкової вартості квартир не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Позивачем жодних належних, допустимих та достатніх доказів з приводу того, що вартість спірних квартир істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведення ремонтних робіт суду не було представлено, не встановлено вартості об'єкту, що існував до одруження сторін та його вартість після укладення шлюбу суду, тому колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржниці, що дані квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, сам по собі факт виготовлення проектної документації по переобладнанню адмінприміщень, робочого проекту газифікації будинку та оформлення права власності не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як ствердив в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, що документація була виготовлена значно пізніше ніж проведенні роботи з метою узаконення переобладнання і вартість її становить близько 8000 (вісім тисяч) гривень.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Враховуючи те, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 21 травня 2018 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, яке переглядалось, тому виконання рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року підлягає поновленню.

Відповідно до ч.1 та п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються: у разі відмови в позові на позивача.

Як видно з квитанції №34 від 14 травня 2018 року ОСОБА_1 оплатила лише частково судовий збір у розмірі 2 602 (дві тисячі шістсот дві) гривні 81 копійки (а.с. 240), а повинна була оплатити у розмірі 7 902 (сім тисяч дев'ятсот дві) гривні 22 копійки (5 268 (п'ять тисяч двісті шістдесят вісім) гривень 15 копійок * 150%).

Таким чином, слід достягнути з ОСОБА_1 (проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, серія і номер паспорта НЮ245474, виданий Гусятинським РВ УМВС України в Тернопільській області 08 червня 2011 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) в дохід держави недоплачений судовий збір в розмірі 5 299 (п'ять тисяч двісті дев'яносто дев'ять) гривень 41 копійку (7 902 (сім тисяч дев'ятсот дві) гривні 22 копійки - 2 602 (дві тисячі шістсот дві) гривні 81 копійки).

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року - залишити без змін.

Поновити виконання рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 30 березня 2018 року.

Достягнути з ОСОБА_1 (проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, серія і номер паспорта НЮ245474, виданий Гусятинським РВ УМВС України в Тернопільській області 08 червня 2011 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) в дохід держави недоплачений судовий збір в розмірі 5 299 (п'ять тисяч двісті дев'яносто дев'ять) гривень 41 копійку (7 902 (сім тисяч дев'ятсот дві) гривні 22 копійки - 2 602 (дві тисячі шістсот дві) гривні 81 копійки).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 25 червня 2018 року.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_9