АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 683/5210/17
Провадження № 22-ц/792/916/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ОСОБА_1 (суддя-доповідач), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю учасників процесу: представника апелянта - ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Старокостянтинівського районного суду від 27 березня 2018 року (суддя Бондарчук Л.А.) у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права власності на ? частину житлового будинку,

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_5, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що з 23 лютого 1985 року по 16 листопада 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем. В період шлюбу за спільні кошти вони придбали житловий будинок по вул. Зарічній, 24 в с. Новоселяця Старокостянтинівського району Хмельницької області, оформивши договір купівлі-продажу на відповідача. Зазначає, що на даний час ОСОБА_7 не визнає її право на зазначений будинок.

У звязку з цим, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований по вул. Зарічній, 24 в с. Новоселиця Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 27 березня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину житлового будинку, що розташований за адресою: вул. Зарічна, 24 с. Новоселиця Старокостянтинівського району Хмельницької області.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим.

Посилається на те, що спірний будинок придбав за власні кошти, тому і свідоцтво про право власності оформлене на його імя, тому ОСОБА_5 не може претендувати на це майно.

Крім того, вказує, що позивач пропустила строк позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 просить в задоволені апеляційної скарги відмовити, зазначає, що будинок куплений за її кошти, проживає в будинку до сьогоднішнього дня.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Майно, нажите подружжям за час шлюбу, відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність», який діяв на час виникнення правовідносин, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України від 20 червня 1969 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними згідно ч.1 ст. 28 цього ж Кодексу.

Згідно чинного законодавства, а саме з ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 та ст. 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з подружжя не мав за поважною причиною самостійного заробітку (доходу). Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу відповідно до ч. 1 ст. 68 цього ж Кодексу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто та ін.

Згідно ч.ч. 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що з 23 лютого 1985 року по 16 листопада 2006 року ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі (а. с. 3).

06 грудня 1985 року ОСОБА_7 купив у ОСОБА_9, камянний житловий будинок покритий шифером збудований у 1965 році, що розташований в с. Новоселиця Старокостянтинівського району Хмельницької області площею 48 метрів (а. с. 51-52).

30 січня 2001 року на підставі рішення виконкому Миролюбненської сільської ради Старокостянтинівського району Хмельницької області від 28 жовтня 2000 року відповідач ОСОБА_7 зареєстрував у Старокостянтинівському БТІ право власності на спірний будинок (а. с. 6).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що будинок по вул. Зарічній, 24 в с. Новоселиця Старокостянтинівського району Хмельницької області було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому воно є спільним майном подружжя і частка кожного із подружжя у цьому майні є рівною.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується.

Доводи апелянта про те, що спірний житловий будинок було придбано за його особисті кошти, є голослівними та не знайшли свого підтвердження, позаяк, всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, будь-які докази на підтвердження зазначеного у матеріалах справи відсутні.

Твердження апелянта про те, що позивач пропустила строк позовної давності, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Належних і допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що ОСОБА_5 дізналась про порушене право у 2006 році, апелянт не надав. При цьому, згідно матеріалів справи ОСОБА_5 на даний час проживає в спірному будинку.

Виходячи з положень вищезазначених норм законодавства, враховуючи, що спірний житловий будинком був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, між ними відсутній шлюбний договір, а також будь-яка домовленість про розподіл майна, спірна нерухомість є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, крім того, сторони продовжують проживати в спірному будинку, тому рішення суду першої інстанції є правильним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, Апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду від 27 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Повне судове рішення складено 15 червня 2018 року.

Судді: /підписи/ ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_1