Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 161/11866/15-ц

провадження № 61-6894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2016 року у складі судді Рудської С. М. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Стрільчука В. А., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») про припинення договору поруки.

Позовна заява мотивована тим, що 13 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 069-2900/756-2073, відповідно до умов якого останньому було надано грошові кошти у розмірі 57 026,00 швейцарських франків зі сплатою процентів у розмірі 4,5 % річних за користування кредитом у період з 13 червня 2008 року до 10 червня 2013 року та 9,5 % річних за користування кредитом у період з 11 червня 2013 року до 10 червня 2028 року включно.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором між нею та відповідачем 13 червня 2008 року було укладено договір поруки № 069-2900/756-2073-Р/1, згідно з умовами якого вона зобов'язалася відповідати за невиконання позичальником усіх зобов'язань, що виникли за кредитним договором.

Пунктом 1.1.3 кредитного договору передбачено, що у разі звільнення позичальника з основного місця роботи встановлюється нова процентна ставка за користування кредитом за цим договором, а саме: базова процентна ставка у розмірі 12,95 % річних та підвищена процентна ставка у розмірі 38,85 % річних, починаючи з першого робочого дня, що слідує за звільненням позичальника з основного місця роботи. При цьому додаткова угода до договору щодо внесення змін між сторонами не укладається.

Позичальник ОСОБА_2 звільнився з основного місця роботи 26 серпня 2010 року, але відповідач у порушення пункту 1.1.3 кредитного договору підвищив процентну ставку ще до його звільнення - з 10 серпня 2010 року, що підтверджується розрахунками банку.

Оскільки договором поруки підвищення відсоткової ставки до звільнення позичальника з інших підстав не передбачено, то на підставі частини першої статті 559 ЦК України просила припинити її поруку по забезпеченню зобов'язань як поручителя за договором поруки № 069-2900/756-2073-Р/1 від 13 червня 2008 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2016 року в позові відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2016 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не надано доказу, що банк підвищив процентну ставку не з наступного дня після звільнення позичальника, а з 10 серпня 2016 року.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати вищезазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем не надано доказів про підвищення відсоткової ставки і початку нарахування стягнення саме з 28 серпня 2010 року. Висновки суду про те, що сума стягнень у наступні місяці з ОСОБА_2 є значно більшою, ніж за серпень, не можуть бути доказом того, що стягнення в серпні 2010 року почалось проводитися саме з 28 серпня 2010 року.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 13 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 069-2900/756-2073-Р/1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язалася перед банком-кредитором відповідати за невиконання позичальником ОСОБА_2 усіх його зобов'язань за кредитним договором від 13 червня 2008 року № 069-2900/756-2073 у повному обсязі.

У пункті 1.2. договору поруки поручитель засвідчила про ознайомлення та погодження із усіма умовами основного договору, у тому числі і щодо збільшення процентних ставок у разі звільнення боржника з основного місця роботи, починаючи з першого робочого дня, що слідує за днем його звільнення.

На підставі наказу від 26 серпня 2010 року № 1143-к ОСОБА_2 звільнено з роботи з 27 серпня 2010 року за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що в кредитному договорі та договорі поруки від 13 червня 2008 року передбачено можливість підняття відсоткової ставки за користування кредитними коштами до 38,85 %, що пов'язувалось із звільненням позичальника ОСОБА_2 з основного місця роботи. Додаткової згоди поручителя на збільшення відсоткової ставки не було потрібно, оскільки збільшення відсоткової ставки відбулося в рамках узгоджених сторонами домовленостей, що не передбачало внесення змін до договору поруки у порядку, визначеному пунктом 2.1 вказаного договору.

Матеріали справи не містять доказів про те, що банк підвищив процентну ставку не з наступного дня після звільнення позичальника, а з 10 серпня 2010 року.

Тлумачення частини першої статті 559 ЦК України дозволяє стверджувати, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. При цьому для припинення поруки достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому подальше фактичне виконання зобов'язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення обсягу відповідальності).

Збільшення відповідальності може відбутися внаслідок змін забезпеченого порукою зобов'язання, які безпосередньо спрямовані на підвищення суми кредиту, процентної ставки за користування кредитом, пені тощо або на включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення строку повернення кредиту.

Аналогічний висновок висловлений і Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Встановлено, що ОСОБА_1 погодилась як поручитель зі збільшенням процентної ставки при звільненні позичальника з основного місця роботи, а тому вказане не є змінами процентної ставки одноосібно, при яких має враховуватися згода поручителя, а є умовою кредитного договору, яка визначає конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності позичальника та відповідно і поручителя.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки поручитель погодилася зі збільшенням процентної ставки шляхом підписання договору поруки, а тому згоди поручителя на збільшення відповідальності не потребує.

Доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило