АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/5245/15-ц Головуючий суддя І інстанції Євтіфієв В. М.
Провадження № 22-ц/790/422/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права на чуже майно
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Яцини В.Б.

Суддів колегії: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі їх представників ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_7, Третіх осіб Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округа ОСОБА_8, Департамент Державної Реєстрації харківського міської ради Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту Державної Реєстрації Харківської міської ради Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції ОСОБА_9, про визнання недійсним договору, скасування рішення про реєстрацію прав та обтяжень, скасувати запис про реєстрацію, визнання право власності то за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення осіб,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом, в якому після уточнень просили визнати прострочення Кредитора (Позикодавця) ОСОБА_7 за Договором позики, укладеним між ОСОБА_7 (Позичальником) і ОСОБА_4 (Позичальником), посвідченим Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (реєстраційний номер 2710 від 02.11.2012 року); поновити порушене право ОСОБА_3 Іпотекодателя і майнового поручителя за договором іпотеки від 02 листопада 2012, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (реєстраційний номер 2712 від 02.11.2012р.) і власника іпотечного майна - трикімнатну квартиру №45, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Клапцова, б. 52, житловою прощею 63,9 м.кв., загальною площею 117, 2 м.кв.; визнати недійсними п.п. 2.3, 2.4 Договору іпотеки від 02 листопада 2012 року, укладеного між ОСОБА_7 (Іпотекодержателем) і ОСОБА_3 (Іпотекодателем і Майновим поручителем), посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстраційний номер 2712 від 02.11.2012 року); в порядку поновлення порушеного права ОСОБА_3 - скасувати Рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_9 про реєстрацію прав та обтяжень № 20872463 від 23 квітня 2015 року про реєстрацію права власності на квартиру № 43 за адресою: місто Харків, вулиця Клапцова, будинок 52 за ОСОБА_7; скасувати запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на квартиру № 43 за адресою: місто Харків, вулиця Клапцова, будинок 52, внесений Державним реєстратором Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_11 з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 01; визнати за ОСОБА_3 право власності на трикімнатну квартиру № 43, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Клапцова, б. 52, житловою прощею 63,9 м. кв., загальною площею 117, 2 м. кв.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачі вказали, що 02 листопада 2012 року між ОСОБА_4, як Позичальником і відповідачем, як Позикодавцем, був укладений Договір позики, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (реєстраційний номер 2710 від 02.11.2012 року). Відповідно до вказаного Договору позики відповідач передав позивачу суму 990760 грн. строком на 1 рік, який зобов'язався повернути грошові кошти в зазначеній сумі до 02 листопада 2013 року. Для забезпечення виконання зобов'язання позивача перед відповідачем по Договору позики, ОСОБА_3, як Іпотекодавець та майновий поручитель передала у іпотеку відповідачу, як Іпотекодержателю, належну їй на праві власності, трикімнатну квартиру № 43, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Клапцова, б. 52, житловою прощею 63,9 м.кв., загальною площею 117, 2 м.кв.

Позивач як позичальник провадив погашення суми заборгованості за графіком до 08 липня 2013 року, так як сторони домовились про те, що з метою погашення боргу в повному обсязі в термін 02 листопада 2013 року.

Позивачі вирішили на підставі п.п.1.3. Договору іпотеки добровільно і за домовленістю з Іпотекодержателем продати предмет іпотеки трикімнатної квартиру № 43, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Клапцова, б.52. Однак, усі домовленості щодо можливості добровільного в тому числі і дострокового погашення боргу за рахунок добровільного продажу предмету іпотеки в термін дії договору позики залишились проігноровані і не виконані відповідачем.

23 квітня 2015 року відповідач, отримав Рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_9 про реєстрацію прав та обтяжень № 20872463 від 23 квітня 2015 року про реєстрацію права власності на квартиру № 43 за адресою: місто Харків, вулиця Клапцова, будинок 52 за відповідачем, про що був зроблений відповідний запис з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 01.

Вважали, що ОСОБА_7 були умисно створені умови для того, щоб позивачі не змогли виконати взяті на себе зобовязання, чим було порушено їх права, що стало підставою для звернення до суду.

ОСОБА_7 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було предявлено зустрічний позов, в якому він просив зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не чинити перешкоди. в користуванні, належної відповідачу на праві приватної власності, квартирою № 43, в будинку №52 по вул. Клапцова в Харкові; виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаної квартири без надання їм іншого жилого приміщення; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача ОСОБА_7 моральну шкоду у розмірі 81200 (вісімдесят одна тисяча двісті) гривень 00 коп.; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача ОСОБА_7 витрати, пов'язані оплатою послуг адвоката у розмірі 25000 (двадцять пять) тисяч гривень 00 коп. та витрат по оплаті судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп. та 1218 (одна тисяча двісті вісімнадцять) гривень 00 коп.

В обґрунтування вимог зустрічного позову зазначив, що він та позивач уклали 02.11.2012 договір позики, який було нотаріально посвідчено. Відповідно до умов договору відповідач передав, а відповідач зобов'язався повернути кошти в сумі 990760 грн. строком до 02.11.2013. В договорі зокрема було викладено порядок, та строки повернення коштів.

З метою виконання зобов'язань відповідача по договору позики, між позивачем та відповідачкою був укладений договір іпотеки від 02.11.2012, який було нотаріально посвідчено. Згідно умов якого відповідачка передала позивачу в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Внаслідок невиконання умов договору позики позивач звернувся до приватного нотаріуса ХМНО Харківської області ОСОБА_12 з проханням передати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заяву про порушення умов договору позики, якою вимагав сплатити борг у розмірі 862920 грн. В даній заяві також було попереджено позичальника та іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання вимоги про сплату боргу протягом 30 днів.

Дана вимога була направлена нотаріусом на адресу ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та отримана ними 27.11.2013, про що свідчать копії поштових повідомлень.

Крім того, позивачу було видано свідоцтво про вручення позичальнику та іпотекодавцю заяви з вимогою про сплату боргу за договором позики.

В звязку з тим, що протягом 30 днів вказана сума боргу погашена не була, 11.02.2015 позивач звернувся до Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції з заявою про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_2.

23.04.2015 було винесено рішення № 20872463 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Даним рішенням було зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 у Харкові за відповідачем ОСОБА_7

Відповідач на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 направив повідомлення про звільнення квартири та передачу ключів від житлового приміщення. Зазначене повідомлення отримано ОСОБА_3 16.06.2015 року.

Позивачі зазначене повідомлення проігнорували, квартиру не звільнили, ключі не передали.

Вважав, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 порушені його права як власника квартири, що стало підставою для звернення до суду з зустрічним позовом.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_7, третіх осіб Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округа ОСОБА_8, Департамент Державної Реєстрації харківського міської ради Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, Державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту Державної Реєстрації Харківської міської ради Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції ОСОБА_9, про визнання недійсним договору, скасування рішення про реєстрацію прав та обтяжень, скасувати запис про реєстрацію, визнання право власності відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення осіб задоволено частково.

Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із вказаної квартири без надання їм іншого жилого приміщення.

В решті позовних вимог ОСОБА_7Ю відмовлено.

Скасовано забезпечення позову у вигляді арешту квартири № 43 за адресою: місто Харків, вулиця Клапцова, будинок 52, накладеного ухвалою суду від 22 грудня 2015.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги первісного позову та відмовити у задоволенні зустрічного прозову в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначили, що судом першої інстанції було ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення у звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказали, що при ухваленні рішення в частині відмови у визнанні прострочення кредитора районним судом не було надано належної оцінки свідченням позивачів за первісним позовом під присягою у якості свідків, в яких вони свідчили про чинення перешкод з боку ОСОБА_7 належному виконанню ними умов договору позики, відмови від прийняття належного виконання з боку кредитора. Вважають, що, відмовляючи у визнанні пунктів 2.3 та 2.4 договору іпотеки недійсними, суд першої інстанції обмежився формальними обґрунтуваннями. Зазначили, що судом не було належним чином досліджено обставини справи про те, що приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 при посвідченні договору іпотеки від 02.11.2012 сторонам ніяким чином не були розяснені п.п. 2.3 та 2.4 договору, чим було грубо порушено права Іпотекодавця. Зауважили, що вказані обставини могли бути підтверджені показами свідків, у виклиці яких було відмовлено судом. Вказали на те, що відповідальність майнового поручителя за договором іпотеки, який є похідним, значно перевищує відповідальність боржника за договором позики, який є основним. Вважають, що засоби позасудового звернення стягнення на іпотечне майно, передбачені договором іпотеки протирічять один одному і не конкретизують конкретних можливих дій, на які передбачені різні права Іпотекодавця. Зазначили, що, відмовляючи у решті позовних вимог первісного позову, суд належним чином не вмотивував своїх висновків. Вказали, що при реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_7 не було визначено вартості майна за якою віщого набуває. З приводу часткового задоволення зустрічних позовних вимог зазначили, що суд у своїх висновках протирічить собі. Послались на те, що у суду не було законних підстав, відповідно до ст. 109 ЖК УРСР, для виселення зі спірної квартири позивачів за первісним позовом без надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_7 надав суду заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, таким, що повно і всебічно відображає обставини справи, і правильно встановлює юридичну сутність і характер спірних правовідносин. Вказав, що у районний суд дійшов вірного висновку про відсутність законних підстав для визнання недійсними окремих пунктів договору іпотеки, оскільки він був укладений у відповідності до вимог законодавства. Послався на правову позицію, викладену Верховним Судом України у справі №6-447цс15.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які зявилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Колегія суддів зазначає, що від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції діяли їх представники ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Представники брали участь у судових засіданнях, неодноразово подавали заяви про відкладення розгляду справи, що свідчить про їх обізнаність про розгляд справи. (т. 3 а.с. 204, 220, т. 4 а.с. 23, 41-43, 44, 75, 77, 97).

Судове засідання, призначене судом на 16.05.2018 було відкладене у звязку з неявкою всіх учасників справи. (т. 4 а.с. 100)

У судове засідання, призначене на 13.06.2018 учасники справи та їх представники викликались судовими повістками, направленими заздалегідь. (т. 4 а.с.101-118). Судові повістки, адресовані позивачам та їх представнику ОСОБА_6 повернулись до суду без вручення за закінченням терміну зберігання, що свідчить про їх недобросовісне використання процесуальних прав.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989р. у справі «Юніон Аліментарія ОСОБА_13 проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обовязком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони позивачів.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 02 листопада 2012 року між ОСОБА_4, як Позичальником і відповідачем, як Позикодавцем, був укладений Договір позики, посвідчений Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстраційним номером 2710 від 02.11.2012 року.

Відповідно до вказаного договору відповідач передав позивачу, який зобовязався повернути грошові кошти сумі 990760 грн., строком на 1 рік до 02 листопада 2013 року.

В забезпечення виконання зобовязання позивача перед відповідачем, позивачка - ОСОБА_3 передала в іпотеку відповідачу, як іпотекодержателю, належну їй на праві власності, трикімнатну квартиру № 43, за адресою: м. Харків, вул. Клапцова, б. 52, житловою прощею 63,9 м. кв. , загальною площею 117, 2 м. кв.

Після укладення вказаних договорів, позивач повертав кошти відповідачу, що підтверджувався особистою розпискою відповідача в самому Договорі позики.

Означені факти підтверджені вказаними письмовими доказами.

Позивачем в строк повернення грошових коштів вимоги договору виконанні не були та залишок боргу на 02 листопада 2013 року, складав 862270 грн.

05 листопада 2013 року відповідачем при зверненні до нотаріуса була оформлена на ім'я ОСОБА_3 заява, про те, що ОСОБА_14 порушено виконання основного зобов'язання, а саме повернення залишку боргу 862920 грн., строком до 02 листопада 2013 року, встановленого договором позики. В заяві, відповідач запропонував ОСОБА_3 здійснити оплату вищезазначеного боргу у тридцятиденний строк з моменту отримання цього повідомлення. Відповідач попередив, що якщо протягом встановленого строку ця вимога залишиться без задоволення, ним буде прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Зазначена заява від 05 листопада 2013 року була направлена відповідачки поштою, яку вона отримала.

10 лютого 2014 року відповідач отримав у Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Свідоцтво (реєстраційний № 298, 701 від 10.02.2014 р.) про те, що 12 листопада 2013 року на ім'я ОСОБА_3 було надіслано заяву про те, що ОСОБА_4 порушено виконання основного зобовязання, заява була передана ОСОБА_15 поштовими засобами зв'язку.

27 листопада 2013 року, за повідомленням ОСОБА_7 відповіді чи оплати боргу не надходило.

24 квітня 2015 ОСОБА_7 отримав Рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України ОСОБА_9 про реєстрацію прав та обтяжень № 20872463 від 23 квітня 2015 року про реєстрацію права власності на квартиру № 43 за адресою: місто Харків, вулиця Клапцова, будинок 52 за ОСОБА_7, про що був зроблений відповідний запис з реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна 01.

Проте, означені обставини, що стали підставою реєстрації права власності за відповідачем спірного нерухомого майна, містяться в реєстраційній справі, які свідчать, про обґрунтованість дій відповідача в частині набуття права власності, щодо укладеного договору кредиту та іпотеки.

ОСОБА_3 допитана в якості свідка вказала, що їм з чоловіком були необхідні гроші та вони з чоловіком вирішили позичок гроші у відповідача по договору. В забезпечення договору вона уклала договір іпотеки та передала відповідачу квартиру. Відповідач її не попереджав їх про перереєстрацію її квартири у власність відповідача. Вимог про виселення їм не надходило. Крім того, відповідач на заявляв вимог про добровільне передачу квартири в його власність. Борг родини перед відповідачем складав 990760грн. Вона потім знала, що відповідач перереєстрував квартиру у свою власність на підставі договору іпотеки. Після реєстрації квартири у власність відповідача, вони продовжували сплачувати борг і тільки у квітні 2015 року вони узнали про перереєстрацію квартири. В договорі згода на відчуження квартири була надана. Відповідач ОСОБА_7 брав всі суми яки вони повертали по договору та жодного разу не відмовився від отримання належних сум.

ОСОБА_14 в поясненнях наданих суду допитаного в якості свідка вказав, що він уклав договір займу з відповідачем. Вони повертали суму боргу частками. Відповідач вимагав суму боргу по договору значнішу більшу ніж була. В забезпечення суми займу, відповідачу була передана квартира. Відповідач, казав йому, щоб вони звільнили квартиру. Яка була перереєстрована на відповідача.

Рішення в частині відмови у задоволенні первісного позову мотивоване тим, що відсутні підстави для визнання прострочення кредитора, оскільки в своїх поясненнях наданих позивачами як свідками суду, позивачі визнали, що відповідач жодного разу не відмовився від отримання грошових коштів за договором кредиту, а навпаки отримував повернення кредиту під час коли за ним було зареєстровано право власності на предмет іпотеки. Підстави для визнання недійсними окремих пунктів договору іпотеки відсутні, оскільки сторони на власний розсуд уклали договір іпотеки з визначенням прав та обовязків сторін, а тому даний договір відповідав умовам закону. Відмовляючи у решті позовних вимог, суд виходив з того, що враховуючи заявлені позовні вимоги, положення статті 37 Закону України «Про іпотеку», на час реєстрації право власності, була відсутня оцінка майна, про що вказує представник позивача. Але, суд вважає, що в обовязок відповідача - ОСОБА_7 не входить виконання тих дій, які визначені означеними вимогами. Вказані вимоги безпосередньо повязані з обовязками третіх осіб, але до них вимог позивачі не заявляють. Таким чином, вимоги заявлені до неналежної сторони.

Частково задовольняючи зустрічні позовні вимоги, районний суд мотивував свої висновки тим, що ОСОБА_7 не було доведено, що позивачі чинять йому перешкоди у здійсненні ним прав власника майна, а тому дана вимога не підлягає задоволенню. Проте, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають виселенню зі спірної квартири на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд мотивував своє рішення недоведеністю даної вимоги.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У ст. 79 ЦПК України закріплено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

В порушення вимог процесуального законодавства позивачами не було доведено, що ОСОБА_7 допустив прострочення кредитора.

Позивачі особисто пояснили суду першої інстанції, що відповідач жодного разу не відмовився прийняти від них сплату чергових платежів за договором позики.

Посилання позивачів на те, що відповідач чинив перешкоди у продажі іпотечного майна свого підтвердження у ході розгляду справи не знайшли.

Колегія суддів також зазначає, що роздруківки з сайтів безкоштовних оголошень не є належним доказом на підтвердження зазначених обставин, оскільки їх розміщення напряму не залежить від надання згоди на продаж майна іпотекодержателем, та могло бути вчинено за її відсутності.

Також, що стосується того, що у суді першої інстанції не були допитані у якості свідків ріелтори, то суд зазначає, що їх показання не можуть бути належними та достатніми доказами на підтвердження того, що ОСОБА_7 спочатку надавав, а потім відкликав свою згоду на продаж спірного майна.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку відсутні правові підстави для визнання прострочення кредитора.

Згідно ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Положеннями ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України регламентовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нормами ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Так, у п. 2.3 спірного Договору іпотеки визначено, що задоволення вимог Іпотекодержателя від реалізації предмета застави повинно відбуватися з додержанням вимог ст.ст. 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-IV. За домовленістю сторін на підставі цього договору може бути вчинений виконавчий напис нотаріуса.

Пункт 2.4 Договору закріплює те, що сторони домовились, що цей договір одночасно є договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Іпотекодержатель, в тому числі, може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі цього договору в рахунок виконання основного зобовязання, або реалізувати предмет іпотеки з дотриманням вимог діючого законодавства.

Вказані пункти договору викладені однозначно та подвійному тлумаченню не підлягають.

Твердження позивачів, що вказані пункти договору мають бути визнані недійсними, оскільки приватним нотаріусом при посвідченні спірного договору не розяснювались сторонам зміст договору, не ґрунтується на вимогах закону.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для визнання недійсними п.п. 2.3 та 2.4 спірного Договору іпотеки.

Також, відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року № 898-IVІпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Згідно п. 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868 (в редакції, що була чинна на час реєстрації права власності за ОСОБА_7Ю.) для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає:

1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобовязання, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги;

2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження нерухомого майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого відбувається перехід права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іпотекодержателя, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно не є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Вказане дає підстави для висновку, що реєстрація права власності на спірне майно за ОСОБА_7 відбулась у встановленому законом порядку.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що на час реєстрації права власності на спірне майно за ОСОБА_7 була відсутня оцінка предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності, та це є підставою для скасування державної реєстрації права власності, оскільки зазначений довід не ґрунтується на вимогах закону.

Вказана обставина має значення лише для визначення розміру імовірного відшкодування відповідно до правил ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Проте, оскільки дана вимога не була предметом розгляду у суді першої інстанції, вона не підлягає розгляду під час перегляду рішення суду апеляційним судом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог зустрічного позову ОСОБА_7 колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Так, ОСОБА_7 зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 вимогу про виселення не виконали, спірну квартиру не звільнили, ключі не передали.

Позивачами не було доведено, що вказані вимоги були ними виконані, що свідчить про те, що вони чинять перешкоди ОСОБА_7 у праві користування та розпоряджання його майном.

Висновок суду про відсутність підстав для усунення перешкод у користуванні майном ОСОБА_7 є хибним, проте не вплинуло на правильність рішення в цілому.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Однак, при вирішенні питання про виселення мешканців із житлового приміщення, що є предметом іпотеки, на який звернуто стягнення іпотеко держателем, підлягає врахуванню та застосування норм ст. 109 ЖК УРСР.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 109 ЖК УРСР Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Завданням вказаної норми права є недопущення порушення прав осіб на житло, яке закріплене у ст. 47 Конституції України, та гарантує, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду

У даному випадку виселення мешканців зі спірної квартири не порушує їх конституційні права, оскільки вказана квартира не є їх єдиним житлом.

Так, представником ОСОБА_7 ОСОБА_16 до суду було надано ксерокопію паспорту ОСОБА_3, з якого вбачається, що вона з 19.06.2012 зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1. (т. 4 а.с. 3 на звороті)

Також, суду було надано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за №115707260 від 28.02.2018 (т. 4 а.с. 5-7).

З зазначеної Інформації слідує, що на трикімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_4 зареєстроване право спільної сумісної приватної власності за ОСОБА_17, ОСОБА_18 та ОСОБА_19.

Позивачами вказані докази спростовані не були. Як встановлено апеляційним судом ОСОБА_18 після шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_3, тобто є однією і тією ж особою.

Представником ОСОБА_7 ОСОБА_16 долучено відповідь КП «ХМБТІ» ХМР № 1033636 від 14.03.2018 (т. 4 а.с. 10).

Вказаний документ містить інформацію про те, що за ОСОБА_4 зареєстроване право спільної сумісної власності разом з ОСОБА_20, ОСОБА_21 на квартиру АДРЕСА_5.

Відомостей про те, що вказані обєкти нерухомості, що належать позивачам на праві приватної власності, не є придатними для використання за своїм цільовим призначенням, або є перешкоди у їх використанні, матеріали справи не містять.

Таким чином, оскільки позивачі забезпечені іншим житлом, що належить їм на праві приватної власності, виселення зі спірної квартири на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» не порушує їх конституційні та житлові права.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту заподіяння йому ОСОБА_4 та ОСОБА_3 моральної шкоди, а тому дана вимога задоволенню не підлягає.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі викладеного, та керуючись ст. 375 ЦПК України відхиляє апеляційну скаргу, та залишає без змін оскаржуване рішення.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381- 384, 389- 392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 18.06.2018.

Головуючий

ОСОБА_22

Судді -

ОСОБА_1.

ОСОБА_2.