Справа № 311/1658/18
Провадження № 2/311/737/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року місто Василівка

Василівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Задорожка Д.А.

секретаря судового засідання Листопад В.І.

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в місті Василівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсним, суд,

В С Т А Н О В И В:

В позовній заяві позивач в особі представника вказує, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЗП № 041037 від 19 листопада 1999 року, у приватній власності ОСОБА_1 є земельна ділянка площею 6,95 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:011:0006, розташована на території Широківської сільської ради Василівського району Запорізької області.

01 січня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 був укладений договір оренди земельної ділянки, державна реєстрація якого була проведена 08 січня 2009 року у Василівському РВ ЗРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 02.

Відповідно до п.8 Договору, договір укладено терміном на 10 років. Договір набуває чинності з моменту його державної реєстрації, у порядку, визначеному чинним законодавством. Після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Отже, термін дії Договору закінчується 08 січня 2019 року.

Оскільки позивач є людиною похилого віку, то протягом останніх 10 років, до кінця лютого 2018 року, вона постійно мешкала у своєї доньки ОСОБА_3 за адресою: Запорізька область Василівський район село Широке вулиця Миру, будинок 57.

Наприкінці лютого 2018 року у них сталась сварка, після якої позивач перейшла мешкати до іншої доньки - ОСОБА_4 за адресою: Запорізька область Василівський район село Широке вулиця Миру, будинок 173. Під час переїзду до другої дочки позивач забрала всі свої речі та документи, серед яких і договір оренди земельної ділянки. Переглядаючи договір, позивач побачила в ньому додаткову угоду від 22 лютого 2017 року до договору. Вивчивши додаткову угоду, позивач вважає, що вона є недійсною з наступних підстав.

Про існування додаткової угоди від 22 лютого 2017 року до договору позивач не знала та не здогадувалась до початку березня 2018 року. Земельну ділянку позивача площею 6,95 га. з 01 січня 2008 року орендує відповідач, а орендну плату, за згодою позивача, отримувала її донька - ОСОБА_3 та використовувала її на власний розсуд, оскільки позивач постійно у неї мешкала.

Відповідно до п. 1.1 додаткової угоди до Договору, в п. 8 Договору були внесені зміни, згідно з якими договір укладено на 20 років.

Позивач вказує, що додаткову угоду від 22 лютого 2017 року до договору вона не укладала, істотних умов договору не змінювала.

Під час ознайомлення зі змістом додаткової угоди до Договору позивач звернула увагу на те, що в розділі «Орендодавець» стоїть не її підпис. В розмові із донькою ОСОБА_3 позивачу стало відомо, що це вона уклала додаткову угоду від імені позивача та поставила підпис замість неї, але позивач з донькою договір доручення не укладала та не просила її представляти інтереси перед відповідачем щодо умов оренди землі. Особисто позивач із відповідачем не домовлялась про зміну істотних умов договору та не бажала укладати додаткову угоду від 22 лютого 2017 року до договору. Позивач нікому повноважень на представлення її інтересів з відповідачем не надавала та не погоджується на умови додаткової угоди.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 28 лютого 2017 року, додаткова угода від 22 лютого 2017 року до договору була зареєстрована в той же день, номер запису про інше речове право 19245074.

Після усної вимоги позивача до відповідача скасувати реєстрацію додаткової угоди від 22 лютого 2017 року до договору або розірвати її, відповідач відмовляється в добровільному порядку це зробити. В подальшому позивач не має бажання укладати будь-які додаткові угоди з відповідачем щодо оренду її земельної ділянки.

Позивач вважає, що при укладанні додаткової угоди від 22 лютого 2017 року до договору не було дотримано передбачену законом письмову форму договору, оскільки вона, як власник земельної ділянки, її не підписувала, будь-кого у передбаченому законом порядку на вчинення такої дії не уповноважувала, в подальшому укладену від її імені додаткову угоду не схвалює, а тому на її думку вона є недійсною.

Позивач наголошує, що оскільки додаткова угода набуває чинності після його державної реєстрації, що і було зроблено у даному випадку, виникла потреба у визнанні її недійсною, а тому позивач просить суд визнати додаткову угоду від 22 лютого 2017 року до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2008 року, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, номер запису про інше речове право 19245074 від 22 лютого 2017 року, недійсною, а також стягнути з відповідача на свою користь судовий збір.

В підготовче судове засідання позивач та представник позивача не зявились, проте надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності. Підтримали позов в повному обсязі. Наполягали на стягненні з відповідача лише судових витрат у вигляді судового збору в розмірі 740 грн. 80 коп.

В підготовче судове засідання відповідач не зявився, але надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності, позов визнав повністю.

Оглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем (частина 3); ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу (частина 4).

Відповідно до ст.. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві (частина 1); у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5).

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), будь-який договір є правочином. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЗП №041037 згідно розпорядження голови Василівської районної державної адміністрації Запорізької області від 20 жовтня 1999 року №47 належить земельна ділянка розташована на території Широківської сільської ради Василівського району Запорізької області площею 6.95 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7).

Згідно договору про оренду земельної ділянки, укладеного 01 січня 2008 року між позивачем та ОСОБА_2, державна реєстрація якого проведена 08 січня 2009 року у Василівському РВ ЗРФ ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 02, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 в строкове платне користування (оренду) вищевказану земельну ділянку терміном на 10 років (а.с.8-9).

22 лютого 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2008 року, відповідно до п.1.1 якої в п.8 договору були внесені зміни, згідно з якими договір укладено на 20 років. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 28 лютого 2017 року, додаткова угода від 22 лютого 2017 року до договору була зареєстрована в той же день, номер запису про інше речове право 19245074 (а.с.12, 13).

Про існування додаткової угоди від 22 лютого 2017 року до договору позивач дізналася на початку березня 2018 року. Вказану додаткову угоду від 22 лютого 2017 року до договору ОСОБА_1 не укладала, істотних умов договору не змінювала, підпис під нею не ставила, що визнано відповідачем.

З огляду на викладене, враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що при укладанні додаткової угоди від 22 лютого 2017 року до договору оренди земельної ділянки не було дотримано передбаченої законом письмової форми договору, оскільки позивач ОСОБА_1, як власник земельної ділянки, її не підписувала, будь-кого у передбаченому законом порядку на вчинення такої дії не уповноважувала, в подальшому укладену від її імені додаткову угоду від 22 лютого 2017 року до договору не схвалює

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що права позивача порушені, а тому підлягають судовому захисту шляхом визнання додаткової угоди від 22 лютого 2017 року до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2008 року, укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, номер запису про інше речове право 19245074 від 22 лютого 2017 року, недійсною.

Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З огляду на зазначене, в звязку з визнанням відповідачем позову, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 302,40 грн.

Керуючись ст.ст. 2,4,5,12,13, 142, 200, 206, 263-268, 273 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсним, задовольнити.

Визнати додаткову угоду від 22 лютого 2017 року до договору оренди земельної ділянки від 01 січня 2008 року, номер запису про інше речове право - 19245074 від 22 лютого 2017 року, укладену між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2, (РНОКПП НОМЕР_2), проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, недійсною.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) судові витрати в розмірі 302,40 грн..

Зобовязати управління Державної казначейської служби України у Василівському районі Запорізької повернути ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1), яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову до суду в сумі 302 (триста дві) гривні 40 копійок, сплачену за квитанцією № П519/6512882/1 від 21 травня 2018 року у ПАТ «МЕТАБАНК».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області (згідно п.п.15.5 п.15 Розділу ХІІI Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 21 червня 2018 року.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області ОСОБА_5