Справа № 367/2125/17 Головуючий у І інстанції Саранюк Л. П.
Провадження № 22-ц/780/1830/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 47 14.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

14 червня 2018 року м.Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Приходька К.П., Іванової І.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що із 30 квітня 1997 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2015 року. Дітей від шлюбу сторони не мають. Вказувала, що в період шлюбу вони спільно придбали за договором купівлі-продажу від 21 травня 2012 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, а також придбали у 2013 році автомобіль «Chevrolet Epica» 2007 року випуску. Дане майно відповідно до положень ст.60,70 СК України є їх спільною сумісною власністю як подружжя і їх частки є рівними. Оскільки угоди про добровільний розподіл майна між ними не досягнуто, просила в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля «Chevrolet Epica» 2007 року випуску, право власності на 1/2 частину вказаного майна визнати за відповідачем. Судові витрати покласти на відповідача.

В ході розгляду справи у листопаді 2017 року позивачка подала заяву, де доповнила і уточнила позовні вимоги. Заяву мотивувала тим, що до своїх заперечень на її позов відповідач додав докази про відкриття ним 10 квітня 2012 року банківського рахунку на своє імя у ПАТ «ВТБ Банк», внесення і наступне зняття із нього коштів в розмірі 60000 доларів США, про що їй відомо не було. Враховуючи, що ці кошти витрачені відповідачем не в інтересах сімї, вони є їх спільною власністю і підлягають розподілу між ними. У звязку із наведеним просила визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти у розмірі 60000 доларів США, квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Chevrolet Epica» р.н.Б3741РВ, в порядку розподілу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля «Chevrolet Epica». За відповідачем визнати право власності на грошові кошти у розмірі 60000 доларів США, що відповідає 1598853,72 грн. та 1/2 частину автомобіля «Chevrolet Epica». Судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2018 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «Chevrolet Epica» р.н.Б3741РВ. В порядку розподілу спільного майна подружжя за кожною із сторін визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частину автомобіля «Chevrolet Epica».

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права. Скаргу мотивує тим, що сам по собі факт придбання майна під час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення цього майна до спільного майна подружжя. Суд цього не врахував, не з'ясував джерело походження коштів, за які були придбані квартира і автомобіль, та не застосував п.3 ч.1 ст.57 СК України. Суд залишив поза увагою його доводи щодо придбання спірного майна за рахунок коштів, отриманих в дар від його матері внаслідок продажу нею квартири у м.Мурманську РФ та ненадання позивачкою доказів, які б підтверджували інше джерело походження коштів на придбання майна. Судом порушено принцип диспозитивності і змагальності, що виразилося у немотивованому відхиленні показів свідків, допитаних з його боку, та ненаданні оцінки всім його доказам про відсутність інших джерел походження коштів на придбання майна, крім наданих матір'ю.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 сторонами не оскаржується і в цій частині не переглядається.

Позивачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення, правомірно задоволив її вимоги та визнав спірні квартиру і автомобіль спільним майном подружжя, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представники відповідача адвокати ОСОБА_4, ОСОБА_5 подану апеляційну скаргу підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області як незаконне.

Представник позивачки адвокат ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи вимоги про визнання спірних квартири і автомобіля спільним майном подружжя та визнаючи за кожною із сторін право власності на 1/2 частину майна, суд обгрунтовував свої висновки тим, що квартира і автомобіль придбані сторонами в період шлюбу і належить їм на праві спільної сумісної власності, а отже відповідачка має право на її половину.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до положень статей 60,70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони із 30 квітня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого дітей не мають (а.с.11). Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.14).

Також судом встановлено, що в період шлюбу сторони на імя відповідача ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1 за ціною 103600 грн., що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 21 травня 2012 року (а.с.72-74).

Крім того, сторони на імя відповідача ОСОБА_2 придбали автомобіль «Chevrolet Epica» р.н.Б3741РВ, 2007 року випуску, що стверджується довідкою-рахунком від 09 серпня 2013 року (а.с.61). Автомобіль у встановленому порядку 10 серпня 2013 року зареєстрований за відповідачем (а.с.42).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин суд обгрунтовано задоволив вимоги позивачки визнав спірне майно спільною власністю подружжя та визнав за нею право власності на половину квартири і автомобіля як частку у спільному майні подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що сам по собі факт придбання сторонами майна під час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення цього майна до спільного майна подружжя не грунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презупцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності, допустимості та достовірності (ст.ст.77-79 ЦПК України), і це є її процесуальним обовязком (ст.ст.12,81 ЦПК України). Оскільки відповідач не надав належних доказів, що майно не є спільним майном подружжя, суд вірно не взяв до уваги його доводи.

Твердження скаржника, що квартира була придбана для нього, спростовуються договором купівлі-продажу спірної квартири, який укладено за нотаріально посвідченою згодою дружини покупця ОСОБА_3, про що зазначено у п.1.4. договору (т.1 а.с.72).

Посилання у скарзі на те, що позивачка не довела суду факт її матеріальної участі у купівлі квартири і автомобіля не мають правового значення для віднесення спірного майна до власності подружжя, оскільки статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В даному випадку встановлено, що позивачка працювала нетривалий час, в той же час відповідач мав незначний дохід.

Доводи скаржника про те, що спірне майно є його приватною власністю згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України і поділу не підлягає, бо придбане за рахунок коштів, отриманих в дар від рідної матері внаслідок продажу квартири у м.Мурманську РФ, що підтвердили суду свідки, колегія суддів не приймає до уваги як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Як вище вказувалося з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира і автомобіль придбані сторонами в період шлюбу на імя відповідача. При розгляді справи відповідач ОСОБА_2 не надав належних і допустимих доказів і такі у справі відсутні про те, що дане майно є його особистою власністю згідно положень ст.57 СК України як придбане за його особисті кошти.

Встановлено, що ні договір позики грошей, як спочатку стверджував відповідач у запереченнях на позов (т.1 а.с.80), ні договір дарування грошей, як він стверджував у наступних запереченнях на уточнений позов (т.1 а.с.156), між ним та його матірю у письмовому вигляді не укладався. Свої доводи про отримання коштів в дар від матері, відповідач обгрунтовує показами свідків, проте, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги покази свідків з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст.208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі.

Аналогічні положення щодо необхідності дотримання письмової форми договору позики містить ст.1047 ЦК України, яка вказує, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно ч.5 ст.719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує пятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Оскільки сума отриманих в дар, як стверджує відповідач, валютних цінностей 60000 доларів США перевищує пятидесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то такий договір дарування мав бути укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчний.

Позивачка заперечує проти факту дарування грошей, а відповідач в ході розгляду справи пояснив, що договір дарування в письмовій формі не укладався, а тому в силу положень ч.2 ст.218 ЦК України в такому випадку рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків, що і врахував суд першої інстанції.

Крім того, із копії виписки по рахунку відповідача у відділенні «Кяжий затон» ПАТ «ВТБ Банк» слідує, що кошти в розмірі 60000 доларів США були перераховані відповідачу із 04 квітня 2012 року ОСОБА_7, а не його матірю (т.1 а.с.167), що спростовує наведені вище доводи відповідача. Посилання відповідача на те, що дана особа є родичем його матері і вона була уповноважена розпоряджатися коштами від продажу квартири, безпідставні, бо докази, які б підтверджували такі обставини, у справі відсутні.

Також, відсутні докази конвертації рублів у долари, після продажу квартири у м.Мурманську РФ.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено принцип диспозитивності і змагальності, що виразилося у немотивованому відхиленні показів свідків, допитаних з його боку, щодо отримання в позику коштів від матері на придбання квартири необгрунтовані із викладених вище підстав.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 09 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: