Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2391/16-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 55 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Талько О.Б., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/2391/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Український ОСОБА_2" про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Український ОСОБА_2"

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 травня 2016 року, яке ухвалене під головуванням судді Галасюка Р.А. в м. Житомирі,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства "Український ОСОБА_2" (надалі ПАТ "Український ОСОБА_2" або банк). Просив стягнути заборгованість у сумі 19 452,34 грн., яка складається із невиплаченої заробітної плати за липень, серпень та листопад 2015 року, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 22 090,20 грн.; у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн. (а.с.3). У ході розгляду справи заявою від 04 квітня 2016 року позивач зменшував розмір позовної вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати, оскільки просив стягнути невиплачену заробітну плату в сумі 8 434,34 грн., та збільшував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 26 307,42 грн. (а.с.16). Остаточно, із урахуванням заяви від 06 травня 2016 року, - просив з підстав, передбачених ст.ст.117,237-1 КЗпП України, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 926,28 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн. (а.с. 32). Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 23 липня 2013 року працював на посаді начальника Житомирського відділення ПАТ "Український професійний банк". Постановою Правління НБУ від 28 серпня 2015 року № 562 прийнято рішення про початок процедури ліквідації ПАТ "Український професійний банк". У звязку зі скороченням чисельності та штату працівників він звільнений з посади 05 листопада 2015 року. Однак у день звільнення з вини роботодавця йому не були виплачені всі суми, що належали до виплати. Моральна шкода спричинена тим, що нерегулярними виплатами заробітної плати він був позбавлений засобів до існування та вимушений був позичати гроші на життя, що завдавало йому значних душевних переживань та моральних страждань і негативно вплинуло на його ділову репутацію.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 18 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Український ОСОБА_2» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30 926,28 грн. та у відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн. У стягнені решти моральної шкоди відмовлено та вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ "Український ОСОБА_2" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Зазначає, що ПАТ "Український ОСОБА_2" віднесено до категорії неплатоспроможних банків, а тому взаємовідносини з особами, перед якими банк має заборгованість, регулюються спеціальним Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», але суд першої інстанції на це уваги не звернув. Затримка розрахунку при звільненні сталася не з вини банку, а тому він має бути звільнений від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Окрім того, на думку відповідача, позивач не довів належними доказами, що зазнавав моральних страждань.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справа передана на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши при новому розгляді законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ст.367 ЦПК України та, враховуючи висновок суду касаційної інстанції, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що у звязку з невиплатою всіх сум, що належали позивачу на день звільнення з вини ПАТ «Український ОСОБА_2», останнє повинно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а також у відшкодування моральної шкоди - 2 000 грн.

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але погоджується зі стягненням у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. із наступних мотивів.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах. Так, 23 липня 2013 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду начальника Житомирського відділення ПАТ «Український ОСОБА_2» (а.с. за 5-ю сторінкою).

Постановою правління Національного банку України від 28 серпня 2015 року №562 у ПАТ «Український ОСОБА_2» відкликана банківська ліцензія та оголошено про його ліквідацію.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 28 серпня 2015 року №158 розпочата процедура ліквідації ПАТ «Український ОСОБА_2» з 31 серпня 2015 року, введена тимчасова адміністрація строком на один рік та призначено уповноваженого ОСОБА_3

Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український ОСОБА_2 банк» від 05 листопада 2015 року №220-к/л ОСОБА_1 звільнений 05 листопада 2015 року в звязку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (а.с.7). У наказі одночасно зазначено про виплату грошової компенсації за 57 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Проте, у день звільнення відповідач не виплатив позивачу кошти у сумі 19 452,34 грн.

Згідно зі змістом частин першої ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення та відповідно до частини першої ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом із тим, процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та його ліквідація передбачена Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», яким врегульовані відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків. Указані відносини регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Пунктом 8 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

У спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно з пунктом 1 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Відповідно до частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у редакції, чинній на час звільнення позивача, обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати заробітної плати (пункт 3).

Абзац дев'ятий частини шостої статті 36 (в редакції Закону від 16 липня 2015 року №1586-VІІІ, який набрав чинності 12 серпня 2015 року та був чинним на момент звільнення позивача 05 листопада 2015 року) встановлює, що зобов'язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, а саме: витрат, пов'язаних із забезпеченням його господарської діяльності відповідно до частини четвертої цієї статті; здійснення купівлі-продажу валюти фізичними та юридичними особами для погашення ними зобов'язань за кредитними договорами, виконання вимог, встановлених законодавством, для обов'язкового продажу валюти - виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Із аналізу вказаних норм вбачається, що встановлене частиною п'ятою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, на момент звільнення позивача не поширювалось на зобов'язання банку щодо виплати йому заробітної плати та не пов`язувалось зі здійсненням такої виплати у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду.

Разом з тим, в пункті 2 частини першої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що грошові вимоги щодо заробітної плати, які виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, виплачуються Фондом в порядку черговості з коштів одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Вказаною статтею також передбачено черговість задоволення кредиторських вимог та встановлено, що грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку підлягають задоволенню у другу чергу.

Заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати за липень 2015 року та серпень 2015 року виникла у період дії тимчасової адміністрації та на підставі кредиторської вимоги позивача до неплатоспроможного банку була внесена до другої черги переліку (реєстру) вимог кредиторів, акцептованих уповноваженою особою Фонду, у зв'язку із чим, задоволення цих вимог мало здійснюватися в порядку, визначеному статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», шляхом направлення коштів від реалізації активів ПАТ «Український професійний банк».

Пунктом 6 частиною другої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що оплата витрат, пов'язаних із здійсненням ліквідації, здійснюється позачергово протягом усієї процедури ліквідації банку в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом. До цих витрат, зокрема, належать і витрати на виплату вихідної допомоги звільненим працівникам банку.

За таких обставин, виплата вихідної допомоги звільненим працівникам банку здійснюється протягом всього періоду ліквідації банку, але в порядку черговості та в межах кошторису витрат, затвердженого Фондом, а акцептовані вимоги по виплаті заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку - у другу чергу в порядку, визначеному статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», шляхом направлення коштів від реалізації активів банку.

Тобто, спеціальною нормою Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що певні виплати проводяться протягом всього часу ліквідаційної процедури банку як в порядку черговості, так і позачергово.

Фонд не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, крім задоволення вимог кредиторів за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури, якщо таке задоволення вимог погоджено виконавчою дирекцією Фонду (частина шоста статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Із аналізу наведених норм убачається, що Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормативно-правовими актами під час здійснення тимчасової адміністрації/ліквідації у банку, тому заборгованість із заробітної плати та інших розрахункових платежів здійснюється після затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів у порядку черговості, передбаченої цим Законом.

Із витягу з Переліку (реєстру) вимог кредиторів ПАТ «Український ОСОБА_2», акцептованих уповноваженою особою Фонду, який затверджений рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (протокол від 10 грудня 2015 року №285/15) під № з/п 208 зазначено: кредитор - ОСОБА_1, сума акцептованих вимог - 8 434,34 грн., черговість задоволення вимог 2, дата внесення вимог до реєстру вимог кредиторів - 09 вересня 2015 року, кредиторська вимога від 09 вересня 2015 року №КВ-381. Тобто, з урахуванням вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач є кредитором банку.

Відповідно до пунктів 1-3 частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю, банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси, а строк виконання всіх грошових зобов'язань банку та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів) вважається таким, що настав.

Повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб під час здійснення ліквідації банку визначені статтею 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до пунктів 1, 3, 5, 8 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема: здійснює повноваження органів управління банку; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів; звільняє працівників банку відповідно до законодавства України про працю; здійснює повноваження, що визначені частиною другою статті 37 цього Закону.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів визначені статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За змістом вказаних вище норм, перебування банку у процедурі ліквідації унеможливлює стягнення коштів на користь кредитора банку у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Положення частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку, зокрема, щодо виплати заробітної плати (пункт 3), не підлягає застосуванню до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - грошової суми, яка не є заробітною платою за виконану роботу, а є мірою відповідальності роботодавця за порушення строку її виплати, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди.

При зверненні до суду, позивач вказував, що йому при звільненні не була виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога. Проте судом першої інстанції не враховано, що на спірні правовідносини поширюється дія спеціального Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а його норми передбачають, що певні виплати проводяться протягом усього часу ліквідаційної процедури банку як в порядку черговості, так і позачергово. У матеріалах справи відсутні докази недотримання банком встановленої процедури виплат.

Підставою ж для відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільнення та вина власника.

Сторони визнають, що 28 березня 2016 року відповідач виплатив позивачу 11 018 грн., а 27 квітня 2016 року 8 434,34 грн., тобто суми, що належали позивачу від банка виплачені не у день звільнення ОСОБА_1, а після звернення останнього з відповідним позовом до суду та під час розгляду даного спору в суді, що й стало підставою для поступового зменшення позивачем позовних вимог. Тобто, порушення власником строку розрахунку при звільненні знайшло своє підтвердження.

Стосовно ж вини відповідача, то апеляційний суд виходить із вищевикладеного та довідки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український ОСОБА_2» від 10 травня 2018 року №01-10/411/1 із змісту якої слідує, що станом на 05 листопада 2015 року заборгованість ПАТ «Український ОСОБА_2» із заробітної плати та вихідної допомоги при звільненні працівникам склала 1 263 985,94 грн. До того ж, сума єдиного соціального внеску, сплата якого має передувати виплаті заробітної плати, становила 252 852,97 грн. (довідка приєднана до матеріалів справи). Разом із тим, залишок коштів на накопичувальному рахунку банку, відкритому в Національному банку України №1 станом на 05 листопада 2015 року, складав 71 348,83 грн., а залишок коштів у касі банку - 123 218,18 грн.

Отже, на день звільнення позивача не вистачало коштів навіть на перерахування єдиного соціального внеску, що унеможливлювало виплату позивачу заробітної плати, компенсації та вихідної допомоги, а тому вини банка у порушенні власником строку розрахунку при звільнення не вбачається, що виключає відповідальність останнього за затримку розрахунку при звільненні ОСОБА_1 за положеннями ст.117 КЗпП України.

Оскільки судом першої інстанції допущено неповне зясування обставин, що мають значення для розгляду справи та допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, то відповідно до положень ст.376 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції у цій частині та ухвалює у даній частині нове судове рішення, яким відмовляє позивачу в стягненні з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в сумі 30 926,28 грн.

Рішення суду першої інстанції, яким вимога про відшкодування моральної шкоди задоволена частково у сумі 2 000 грн. залишається без змін, оскільки законні права позивача на регулярне отримання заробітної плати були порушені, що призводило до моральних страждань та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Звільнення від відповідальності за затримку розрахунку при звільненні не виключає відшкодування моральної шкоди за порушення інших законних прав позивача. Суд визначив розмір морального відшкодування, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судові витрати покладаються на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Український ОСОБА_2" задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 18 травня 2016 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Український ОСОБА_2" на користь ОСОБА_1 заборгованості за час затримки в проведенні розрахунку в розмірі 30 926,28 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Рішення в частині моральної шкоди залишити без змін.

Рішення в частині судових витрат скасувати.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Український ОСОБА_2" (02660, м. Київ, вул. М. Раскової, 15; ідентифікаційний код: 19019775) в дохід держави 551,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (10001, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) в дохід держави 551,20 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 (10001, АДРЕСА_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Український ОСОБА_2" (02660, м. Київ, вул. М. Раскової, 15; ідентифікаційний код: 19019775) 606,32 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді:

Повний текст постанови складений 26 червня 2018 року