Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 505/3087/15-ц

провадження № 61-13527св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Дочірнє підприємство «Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року у складі колегії суддів: Парапана В. Ф., Панасенкова В. О., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

17 липня 2015 року Дочірнє підприємство «Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» (далі - ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс», компанія) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 29 жовтня 2010 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір № 005121, предметом якого було надання адміністратором послуг партнеру, спрямованих на придбання товару на умовах договору, додатку № 1 (програма діяльності «Приват-Плюс»), додатку № 2 (анкетні дані партнера) до нього. Відповідно до додатку № 2 відповідач повинен був сплачувати протягом 180 місяців щомісячний платіж у розмірі 502 грн 78 коп. для придбання кондитерських виробів загальною вартістю 50 тис. грн. 09 грудня 2010 року між ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ОСОБА_1 було підписано додаток № 3 до договору, в якому визначено залишкову заборгованість партнера у розмірі 58 825 грн 26 коп. та термін її сплати до 28 серпня 2020 року. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором в нього утворилася заборгованість перед компанією у розмірі 78 883 грн 60 коп., з яких: 65 736 грн 34 коп. - залишкова сума заборгованості, 13 147 грн 68 коп. - штраф (20 % від суми заборгованості). Взабезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 за вказаним договором 09 грудня 2010 року між компанією, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким вказані особи як поручителі зобов'язалися перед позивачем відповідати за виконання ОСОБА_1 умов договору у повному обсязі. Враховуючи викладене, ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за договором у розмірі 78 883 грн 60 коп., а також стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 502 грн 78 коп. штрафу, передбаченого пунктом 7 договору поруки.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року у складі судді Драгомерецької К. П. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» заборгованість за договором від 29 жовтня 2010 року № 005121 у сумі 78 883 грн 60 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 65 736 грн 34 коп., штрафу у сумі 13 147 грн 68 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що між ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ОСОБА_1 існують кредитні правовідносини, сторони погодили істотні умови кредитного договору щодо суми кредиту, строку його повернення та розміру процентів. Суд вважав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором. Відмовляючи у задоволенні позову у частині солідарного стягнення заборгованості із ОСОБА_2 та ОСОБА_3, суд виходив з того, що порука є припиненою, оскільки компанія не пред'явила вимоги до поручителів протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року апеляційну скаргу ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» задоволено частково, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на його придбання. ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс», не залучаючи власних коштів, формувало групи клієнтів, за рахунок яких здійснювалася передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи. Тому діяльність позивача з реалізації програми «Приват-Плюс» є такою, що вводить споживача в оману. Оскільки положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, а судом встановлено, що договір, укладений між ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ОСОБА_1, є недійсним (нікчемним), то й інші договори, укладені в забезпечення виконання недійсного договору, також є наслідком нечесної підприємницької діяльності, а отже, є недійсними.

04 квітня 2016 року ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду про наявність ознак «пірамідальної схеми» у діях ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» під час укладення угоди є помилковим і не узгоджується з положеннями пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Взяті на себе зобов'язання за договором ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» виконувала належним чином. Зокрема, ОСОБА_1 як партнеру на виконання програми діяльності «Приват-Плюс» присвоєно персональний код за угодою, надіслана пам'ятка, в якій міститься інша корисна інформація для партнера. За системою придбання товарів у групах «Програма діяльності «Приват-Плюс» кожний з партнерів, який належним чином виконував зобов'язання за угодою, отримував товар через механізм, передбачений в угоді, оскільки система функціонувала таким чином, що кількість учасників групи, яким надавалося право на отримання товару, відповідала кількості товарів, яку можна придбати за рахунок фонду товариств партнерів, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи. Підписуючи договір, ОСОБА_1 підтвердив, що йому зрозуміло та доступно отримано від виконавця усі необхідні консультації (пояснення). Крім того, відповідач мав право розірвати договір в односторонньому порядку протягом дев'яти календарних днів з моменту його підписання, проте цього не зробив. Оскаржуване рішення не містить визначення поняття «компенсація» та «пірамідальна схема».

06 квітня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 березня 2018 року справу № 505/3087/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 29 жовтня 2010 року між ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ОСОБА_1 укладено договір № 005121, предметом якого було надання відповідачу консультаційних послуг, спрямованих на придбання товару на умовах програми діяльності «Приват-плюс» (додаток № 1 до договору).

Згідно з договором та додатком № 2 до нього його предметом є придбання кондитерських виробів вартістю 50 тис. грн, сплата позивачем щомісячного чистого платежу - 277 грн 78 коп., щомісячних адміністративних витрат - 255 грн, асигнаційного платежу - 3 % від вартості товару для покриття витрат позивача (адміністратора), пов'язаних з передачею товару у власність.

09 грудня 2010 року між ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» та ОСОБА_1 було підписано додаток № 3 до договору, в якому визначено залишкову заборгованість відповідача як партнера у розмірі 58 825 грн 26 коп. та строк її сплати до 28 серпня 2020 року

Взабезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором 09 грудня 2010 року між компанією, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за яким вказані особи зобов'язалися перед позивачем нести солідарну відповідальність за виконання ОСОБА_1 у повному обсязі зобов'язань за договором.

Відповідно до пункту 5.4 програми діяльності «Приват-Плюс» кількість партнерів, яким надається право на отримання товару під час проведення чергового асигнаційного акту відповідає кількості товарів, що можуть бути придбані за кошти Фонду товариства партнерів, сформованого у поточному місяці. Фонд товариства партнерів формується за рахунок їх щомісячних платежів. Надання коштів на придбання товарів здійснюється виключно за рахунок залучених у поточному місяці від інших партнерів щомісячних платежів.

Вирішуючи спір між сторонами, апеляційний суд виходив з того, що укладений між ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» як адміністратором, з однієї сторони, та ОСОБА_1 як партнером, з іншої сторони, договір є недійсним, оскільки вчинений з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми. Аналіз змісту договору про надання послуг, спрямованих на придбання товару на умовах програми діяльності «Приват-Плюс», свідчить про те, що позивач з метою придбання і передачі відповідачу товару має сформувати товариство партнерів, організовувати і проводити асигнаційні акти для надання права на отримання товару, а відповідач має сплатити одноразовий та щомісячні платежі. Отримання товару можливе виключно за рахунок накопичення грошових коштів, отриманих від інших партнерів, а не за рахунок продажу, споживання продукції або інвестування товариства, що є однією з пірамідальних схем одержання прибутку, заборонених законом.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За положеннями частини першої, пункту 7 частини третьої, частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» установив недійсність правочинів, вчинених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку про те, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми права має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення оплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття «пірамідальна схема» та «придбання товарів у групах». Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності «пірамідальної схеми» згідно з пунктом 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш «активними», за умови виконання ними умов договору.

Якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення «пірамідальної схеми».

Для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак в сукупності. Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.

«Пірамідальній схемі» властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13, від 25 червня 2014 року № 6-74цс14, від 03 вересня 2014 року № 6-98цс14).

Кваліфікуючи діяльністьДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» за пірамідальною схемою, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару. Виконання позивачем послуг з адміністрування системи полягає в тому, що клієнт сплачує передбачені угодою кошти, а ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» формує групу клієнтів, за рахунок чистих внесків яких здійснюється придбання товару. Право на купівлю мають не всі учасники системи, а тільки ті, які зробили найбільшу кількість внесків. Угода не містить строків та (або) термінів отримання клієнтом товару, не передбачає будь-якої відповідальності ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» за невиконання умов угоди та будь-яких гарантій отримання клієнтом товару навіть у разі повної оплати його вартості.

Отже, ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» здійснювало нечесну підприємницьку практику, шляхом придбання товару без залучення власних коштів та формуванням групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалася передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності системи, тобто розподілом коштів фонду групи між клієнтами, і являє собою реалізацію діяльності «пірамідальної схеми».

Виходячи з викладеного, апеляційний суд обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову.

У зв'язку з цим не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що висновок апеляційного суду про наявність ознак «пірамідальної схеми» у діях ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» під час укладення угоди є помилковим і не узгоджується з положеннями пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з частиною першою статті 215 ЦК України.

Статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення (далі - ЦПК України 2004 року), установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що за системою придбання товарів у групах «Програма діяльності «Приват-Плюс» кожний із партнерів, який належним чином виконує зобов'язання за угодою, отримує товар через механізм, передбачений в угоді, оскільки система функціонує таким чином, що кількість учасників групи, яким надається право на отримання товару, відповідає кількості товарів, яку можна придбати за рахунок фонду товариств партнерів, створеного за рахунок щомісячних внесків учасників групи, не заслуговують на увагу.

Установивши, що ОСОБА_1 сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на купівлю товару, і ДП «Плюс» ТОВ «Компанія «Приват-Плюс» без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалася передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до програми, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що договір є недійсним.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак