Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/7208/15-ц

провадження № 61-14445св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

представники відповідача: Вакуленко Олена Михайлівна, Молдавська Ольга Володимирівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_6, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 грудня

2016 року у складі судді Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 20 травня 2009 року між ним та

ПАТ «Укрсоцбанк» (до зміни назви - акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк») було укладено договір банківського вкладу «Інвестиційний», відповідно до якого загальна сума вкладу становить

37 тис. грн, зі сплатою 21 % річних терміном на один рік. Зазначав, що вклад розміщено у гривнях, а в подальшому відбулася його капіталізація та було нараховано відсотки у євро.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за депозитним вкладом у розмірі 37 911,53 євро та заборгованість за відсоткам у розмірі 7 026,26 євро.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року у складі судді Новака А. В. у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, оскільки з ксерокопії договору банківського вкладу вбачається, що він не містить вірних реквізитів ПАТ «Укрсоцбанк». Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що ним було внесено на депозитний рахунок банку кошти у сумі депозиту та договір банківського вкладу було пролонговано.

Не погоджуючись із рішенням районного суду, ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25 серпня 2016 року визнано неподаною та повернуто особі, яка її подала.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що особою, яка подала апеляційну скаргу, на виконання вимог ухвали Апеляційного суду м. Києва

від 08 грудня 2016 року не подано документ на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги у справі за позовом ОСОБА_2 із зазначенням відомостей про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, у зв'язку із чим недоліки заявником не усунуто.

У касаційнійскарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що копію ухвали Апеляційного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року отримано особою, яка подала апеляційну скаргу,

19 грудня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. На виконання вказаної ухвали суду 22 грудня 2016 року заявником подано до суду два платіжних доручення від 22 грудня

2016 року на суму 3 020 грн та 1 тис. грн, в яких зазначено про те, що судовий збір сплачено за позовом представника заявника. Зазначав, що зарахування коштів до державного бюджету суд має можливість перевірити самостійно. Вказував на те, що оплата судового збору проводилась через систему Приват24 і саме представником позивача - ОСОБА_3, який має право сплачувати судовий збір на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Система Приват24 сама автоматично в призначенні платежу вказує ту особу, яка є платником, а тому саме з цих причин у вказаних платежах неможливо написати прізвище позивача у справі - ОСОБА_2 Крім того, ПАТ КБ «ПриватБанк» підтвердження зарахування коштів до державного бюджету, сплачених через систему Приват24, не здійснює.

Відзив на касаційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» не подано.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що ухвалою Апеляційної суду м. Києва від 08 грудня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_3, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва

від 25 серпня 2016 року залишено без руху та надано заявнику строк для надання до апеляційного суду оригіналу документа на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 020 грн, в якому повинні бути зазначено ідентифікаційні ознаки, а саме: за яку позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачено судовий збір та із зазначенням відомостей про зарахування судового збору до Державного бюджету України. Копію вказаної ухвали отримано ОСОБА_2 19 грудня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

На виконання ухвали апеляційного суду ОСОБА_3 подав два платіжних доручення від 22 грудня 2016 року, відповідно до яких він сплатив судовий збір у розмірі 3 020 грн та 1 тис. грн, в яких у призначенні платежу зазначено про те, що судовий збір сплачено за позовом представника апелянта (а.с. 67, 68 т. 2).

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання до суду апеляційної скарги, до апеляційної скарги в разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 121 ЦПК України в редакції, що була чинною на час подання до суду апеляційної скарги, суддя, встановивши, що не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Відповідно до частини другої статті 9 Закону України «Про судовий збір» суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Згідно зі статтею 129 Конституції України в редакції, що була чинна на час подання до суду апеляційної скарги, однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до

статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв'язку із цим суд апеляційної інстанції, вважаючи апеляційну скаргу неподаною та повернувши її без перевірки зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, порушив статтю 6 Конвенції, статтю 129 Конституції України та статтю 9 Закону України «Про судовий збір».

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду апеляційного суду про визнання апеляційної скарги неподаною та її повернення ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3, який виконав вимоги суду апеляційної інстанції про сплату судового збору за подання апеляційної скарги, не може вважатись законною та підлягає скасуванню, а справа - передачі до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Згідно з частиною четвертою статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до частин четвертої та шостої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам

статті 263 ЦПК України та постановлена з порушення норм процесуального права, що в силу частини четвертої статті 406, частин четвертої та шостої

статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, подану представником - ОСОБА_6, задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 30 грудня 2016 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк