Номер провадження 2/754/2182/18
05 травня 2018 року м. Київ
Деснянський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Клочко І.В.
секретаря судового засідання Шевчук М.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відпвідача ТОВ «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів.
В обґрунтування позовних вимог зазначає наступне.
Під час підписання Договору у позивача не було достатньо часу ознайомитись з його умовами, так як представник відповідача не надала достовірної інформації, завірила в тому, що це формальність, всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала підписати Договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу.
Протягом обіцяного тижня предмет лізингу позивачу так і не був переданий, а свою відмову представник відповідача пояснила умовами Договору, за якими передача транспортного засобу можлива лише протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів після сплати адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмету лізингу.
У своїй відповіді ТОВ «Євролізинг Україна» відмовило позивачу у поверненні коштів, посилаючись на умови Договору та повідомило про те, що Договір вважається розірваним з 07.05.2015 року на підставі заяви позивача, а також зазначено, що нотаріальне посвідчення договору на момент його укладення є неможливим, у зв'язку з відсутністю в лізингодавця предмета лізингу.
Позивач вважає, що умови Договору є несправедливими, які призводять до дисбалансу договірних прав і обов'язків сторін договору. При цьому позивач вказує, що він не отримав достовірної і повної інформації про фінансові послуги.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до змісту якої не заперечував проти ухвалення судом заочного рішення.
Відзив на позовну заяву та будь-які заяви, клопотання відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» до суду не надходили. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, однак, конверти із судовими повістками та копією позовної заяви з додатками повернулись до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
За даних обставин суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.
Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, судом встановлено наступне.
12.05.2016 року позивачем було направлено на адресу ТОВ «Євролізинг Україна» вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (а.с. 24).
15.11.2016 року позивачем було направлено на адресу ТОВ «Євролізинг Україна» вимогу про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (вдруге) (а.с. 26).
Спірні правовідносини, що склались між сторонами у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, врегульовані положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та ЗУ «Про фінансовий лізинг», а також нормами ЗУ «Про захист прав споживачів».
Згідно із ч.2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Водночас, відповідно до п.п.3, 17, 19, 22 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», діяльність відповідача ТОВ «Євролізинг Україна» з надання послуг фінансового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію ЗУ «Про захист прав споживачів».
За своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до статті 628 ЦК України.
За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.
Згідно ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється у порядку, встановленому договором. Разом з тим, відповідно до ч.2 наведеної норми закону лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом: г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Перелік лізингових платежів є вичерпним, у зв'язку з чим, договірні умови можуть містити лише такі лізингові платежі, які передбачені переліком, встановленим законом, сплата яких здійснюється у порядку, встановленому договором. Таким чином, законодавець відніс до договірного регулювання лише порядок сплати лізингових платежів, в той час як їх перелік встановлений законом та розширенню у договірному порядку не допускається. Водночас будь-яких інших платежів на користь лізингодавця, окрім лізингових, законодавством про фінансовий лізинг - не передбачено.
Так, відповідно до Договору передбачено адміністративний та авансовий платежі, що входять до складу першого платежу, який має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за передачу предмета лізингу. Розмір авансового платежу відображається у п.9.1 статті 9 Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, а саме 50% від вартості предмету лізингу.
Розмір адміністративного платежу визначений у Додатку №1 до Договору та становить 10% від вартості предмету лізингу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг»».
Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Відповідачем не надано доказів наявності ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії) та що суперечить вимогам законодавства, з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань інформації щодо наявності ліцензії у відповідача не вбачається.
Разом з тим, договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу.
За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.
Частинами першою та третьою ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.
Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.
За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.
Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.
Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Крім того, спірний Договір, укладений між сторонами, за своєю суттю є договором приєднання за визначенням згідно ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки його умови встановлені відповідачем у формулярі (стандартній формі), який надрукований типографським способом. Такий договір міг бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
З аналізу норми цієї статті вбачається, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими, згідно з ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним.
Загальними засадами цивільного судочинства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України).
Статтею 13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі та зловживання правом.
Відповідно до ч.3 ст. 509 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. З огляду на вказані положення закону, принцип справедливості є засобом відновлення дисбалансу між економічно нерівними контрагентами договору, якщо більш сильна сторона зловживає своїм економічним становищем: він також є засобом відновлення рівноваги інтересів сторін, на які вплинули різноманітні обставини об'єктивного характеру, що не залежать від їх волі, тобто принцип справедливості направлений на захист економічно більш слабкої сторони договору або сторони, інтереси якої постраждали внаслідок істотної зміни обставин, в яких повинно відбутися виконання договору.
Принцип справедливості договору відповідає добросовісності його сторін (добросовісної поведінки), оскільки, лише діючи добросовісно, учасник правовідносин чинить справедливо щодо інших їх учасників.
Передбачений ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» перелік умов договорів, які є несправедливими, кореспондуються з положеннями Директиви 93/13/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 05.04.1993 року про несправедливі умови в споживчому договорі.
Згідно зі ст.3 вказаної Директиви, умова договору, яка не була окремо погоджена, вважається несправедливою (нечесною), якщо на противагу вимоги про добросовісність вона створює значний дисбаланс у правах і обов'язках сторін договору на шкоду споживачу. Несправедливою умова може бути визнана лише в тому випадку, якщо вона не була окремо погоджена сторонами, причому не внаслідок того, що сторони не бажали цього, а з огляду на те, що споживач з об'єктивних причин не міг виразити свою волю щодо такої умови договору. Головною серед таких причин Директива називає наявність заздалегідь підготовленого контрагентом споживача проекту договору, в результаті чого останній був практично позбавлений можливості запропонувати внесення будь-яких змін до нього.
Включення відповідачем до договору фінансового лізингу зазначених вище умов суперечить ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Отже, передбачені договором фінансового лізингу зобов'язання зі сплати не передбачених законом платежів та їх неповернення при розірванні договору прямим чином порушують статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.
Відповідно до ст. 26, ч. 1 ст. 27 Віденської Конвенції 1986 року «Про право міжнародних договорів», ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст.10 ЦК України та ст. 3 ЗУ «Про захист прав споживачів», Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика ЄСПЛ є частиною національного законодавства та застосовується судами при розгляді справ як джерело права.
Згідно ст.ст. 5, 21, ч.8 ст. 18, ч.9 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав; захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом; нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача; під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою,необхідно виходити із припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.
Зазначені вище обставини укладання спірного договору та його умови одночасно порушують принцип свободи договору, визначений ст.627 ЦК України.
Так, закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
В силу вимог частини п'ятої ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Вирішуючи дану цивільну справу суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 11.05.2016 року (справи №№ 6-65цс16, 6-3020цс15) та від 19.10.2016 року (справа №6-1551цс16).
Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов?язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Дослідивши та оцінивши встановлені по справі обставини в їх сукупності крізь призму вищенаведених правових норм, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ч.1 ст. 141 ЦПК України, відповідно до вимог якої, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на сплату судового збору в розмірі 640 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 16, 203, 215, 217,227, 627, 799, 806 ЦК України, положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач - ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1.
Повний текст рішення суду складено 15.05.2018 року.
Суддя