Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 569/12612/15-ц

провадження № 61-16920св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представники позивача - Оверчук Ольга Миколаївна, Маляр Максим Васильович,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Шеремет А. М., Хилевича С. В., Ковальчук Н. М.,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність предмета іпотеки.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 30 жовтня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № 1701/1007/71-052, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 30 000,00 доларів США під 11,9 % річних, зі строком виконання до 29 жовтня 2017 року, а відповідач зобов'язувався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строках та на умовах, що передбачені кредитним договором. На забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір № 1701/1007/71-052-Z-1, відповідно до якого ОСОБА_6 передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2007 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В., за реєстровим номером 3744.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, у тому числі відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року № 1701/1007/71-052, що укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк».

Оскільки відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує у зв'язку з чим утворилась заборгованість, ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року № 1701/1007/71-052 у розмірі 549 114,88 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки згідно із іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року № 1701/1007/71-052-Z-1, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 30 жовтня 2007 року № 1701/1007/71-052 у розмірі 549 114,88 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту становить 490 339,20 грн, заборгованість за відсотками становить 58 775,67 грн, перед ПАТ «Дельта Банк» звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором від 30 жовтня 2007 року № 1701/1007/71-052-Z-1, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м, який належить іпотекодавцю (ОСОБА_6) на підставі договору купівлі-продажу від 30 жовтня 2007 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О. В., за реєстровим номером 3744, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк».

Визнано за ПАТ «Дельта Банк» право власності на нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,3 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м, за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Роз'яснено, що у порядку статті 217 ЦПК України 2004 року рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Рішення суду першої інстанції, мотивовано тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» і визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає йому застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи те, що згідно із застереженням, що міститься в іпотечному договорі, передбачено задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», тому вважав, що наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України, а тому вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у визначений ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню, оскільки цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.

У лютому 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду апеляційної інстанції в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував для вирішення даного спору частину першу статті 1049 ЦК України, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.

У лютому 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

13 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором, утворилася заборгованість, яку вона не зважаючи на вимоги, не погасила, на підставі чого ПАТ «Дельта Банк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотеко держателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотеко держателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотеко держателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотеко держателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотеко держателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотеко держателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 21 березня 2018 року в справі № 760/14438/15-ц.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, враховуючи вищенаведені норми закону, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у визначений ним спосіб, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню, оскільки цей спосіб є позасудовим способом врегулювання такого питання.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» та ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська