Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 498/645/15-ц

провадження № 61-10291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Великомихайлівська селищна рада Великомихайлівського району Одеської області, відділ Держгеокадастру у Великомихайлівському районі Одеської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 28 березня 2016 року у складі судді Рімашевської О. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року у складі суддів: Сватаненка В. І., Артеменка І. А., Черевка П. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, Великомихайлівської селищної ради Великомихайлівського району Одеської області, відділу Держгеокадастру у Великомихайлівському районі Одеської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішення Великомихайлівської селищної ради № 120 від 30 грудня 1997 року його батьку ОСОБА_3 належала земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1. ОСОБА_1 у 2012 році прийняв спадщину після смерті батька та 16 травня 2013 року отримав рішення Великомихайлівської селищної ради про надання дозволу на розробку проекту землевпорядної документації на вказану земельну ділянку для оформлення права власності. 02 вересня 2014 року позивач отримав інформацію про неможливість виготовлення землевпорядної документації через суперечності з суміжним землевласником ОСОБА_2 Вказував, що 26 грудня 2012 року ОСОБА_2 оформив право власності на земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2. Позивач вважає, що оформлення права власності відповідача на земельну ділянку проведено з порушенням норм діючого законодавства, оскільки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не були погоджені межі земельної ділянки ОСОБА_2

Посилаючись на викладені обставини, просив визнати недійсним рішення Великомихайлівської селищної ради від 12 жовтня 2012 року «Про передачу безоплатно земельної ділянки в приватну власність ОСОБА_2» та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_2 та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1.

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - Великомихайлівська селищна рада Великомихайлівського району Одеської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

Зустрічний позов мотивовано тим, що він є власником земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2. На вказаній земельній ділянці розташований будинок, який належить ОСОБА_2 У 2013 році ОСОБА_4 самовільно зруйнував огорожу між суміжними земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 та почав будувати нову огорожу, приблизивши її на 1,5 метри в бік будинку відповідача, для чого встановив декілька металевих стовпчиків. Зазначав, що при оформленні ним землевпорядної документації були дотримані всі вимоги діючого законодавства. При визначенні меж його земельної ділянки на місцевості межові знаки не встановлювались, оскільки межі земельної ділянки були закріплені по всьому периметру існуючою огорожею, про що зазначено в акті, в якому наявні підписи суміжних власників та землекористувачів. З позивачем ОСОБА_1 межі земельної ділянки не узгоджувались, оскільки на момент оформлення землевпорядної документації він не був належним землекористувачем земельної ділянки, оскільки не оформив свої спадкові права, а особа, яка на підставі рішення органу місцевого самоврядування була належним землекористувачем померла. Вказував, що у ОСОБА_1 відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, якою він користується, тому вимоги позивача не можуть бути задоволені судом, оскільки вказана земельна ділянка не є об'єктом цивільних прав.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень, ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди у користуванні та володінні земельною ділянкою шляхом зобов'язання ОСОБА_1 демонтувати самовільно встановлені металеві стовпчики на земельній ділянці відповідача та зобов'язати ОСОБА_1 не чинити перешкоди відповідачу у встановленні огорожі по межовій лінії від А до Б, протяжністю 19,99 м між земельними ділянками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 28 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у володінні та користуванні земельною ділянкою для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибною ділянкою) площею 0,1407 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованою за адресою: АДРЕСА_2, дозволивши демонтаж двох металевих стовпчиків, встановлених на присадибній ділянці з ОСОБА_1 на відстані 1,37 м від межової лінії від А до Б із земельною ділянкою АДРЕСА_1. У задоволенні решти вимог зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що межі земельної ділянки ОСОБА_2 були визначені в натурі на місцевості по фактичному користуванню, при цьому площа його земельної ділянки виявилася меншою, ніж було зазначено в Земельно-кадастровій книзі Великомихайлівської селищної ради; площа земельної ділянки, передана у власність відповідача, є фактичною площею, яка перебувала у його користуванні. Будь-яких рішень про збільшення земельної ділянки відповідача за рахунок земель позивача не приймалось. Також у всіх актах обстеження зазначений факт порушення ОСОБА_1 меж земельної ділянки ОСОБА_2 шляхом намагання встановлення огорожі на території земельної ділянки останнього.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд виходив із недоведеності ОСОБА_1 позовних вимог, зокрема, порушення його прав, як землекористувача земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1, факту фальсифікації документів із землеустрою з боку ОСОБА_2 та порушення з боку органів місцевого самоврядування при прийнятті оспорюваного рішення про передачу безоплатно земельної ділянки у приватну власність відповідача.

Задовольняючи частково позовні вимоги зустрічного позову, суд виходив із того, що ОСОБА_1 порушено права ОСОБА_2, як власника земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2, що полягає у встановленні металевих стовпчиків на відстані 1,37 м від межової лінії земельної ділянки, тому наявні підстави для усунення ОСОБА_2 перешкод в користуванні вказаною земельною ділянкою. Разом з тим, ОСОБА_2 не надано жодних доказів того, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у встановленні паркану.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 28 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необґрунтованість вимог ОСОБА_1, оскільки захисту в судовому порядку підлягають права та законні інтереси фізичної особи, яка на законних підставах володіє та користується земельною ділянкою, тобто є власником або користувачем земельної ділянки при наявності відповідних документів на підтвердження права на землю. Позивачем не доведено факту порушення його прав, як землекористувача земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 та факту фальсифікації документів із землеустрою відповідачем. Розглянувши вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції правильно встановив факт порушення прав ОСОБА_2, як власника земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_2 діями ОСОБА_1, які полягають у встановленні ним металевих стовпчиків на відстані 1,37 м від межової лінії земельної ділянки відповідача, що підтверджено актами обстеження земельних ділянок та фотокартками, тому вимоги зустрічного позову в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК України. Таким чином, при складанні технічної документації із землеустрою, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 були порушені права ОСОБА_1 як суміжного землекористувача. Польові геодезичні роботи не проводились, акт перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки не складався, погодження меж земельної ділянки із суміжними землекористувачами не відбулося. Таким чином визначити площу земельної ділянки по фактичному користуванню неможливо.

21 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди установили, що рішенням Великомихайлівської селищної ради від 30 грудня 1997 року № 120 батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_3 передана безоплатно у приватну власність земельна ділянка, раніше виділена для обслуговування житлового будинку і ведення особистого підсобного господарства, яка розташована по АДРЕСА_1 площею 0,12 га.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 листопада 2012 року визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Великомихайлівський район, АДРЕСА_1. Право власності на будинок позивач зареєстрував 06 грудня 2012 року.

Рішенням Великомихайлівської селищної ради від 16 травня 2013 року ОСОБА_1, як власнику будинку, надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у власність за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,12 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

10 липня 2013 року, з метою виконання геодезичних робіт, ОСОБА_1 звернувся із заявою до Одеської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру», в якій зазначив площу земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Також встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 березня 2005 року відповідач ОСОБА_2 набув право власності на домоволодіння АДРЕСА_2 за заповітом після смерті ОСОБА_5 та 19 травня 2005 року здійснив державну реєстрацію права власності.

Рішенням Великомихайлівської селищної ради від 12 жовтня 2012 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою для безоплатної передачі у власність земельної ділянки площею 0,16 га, з яких: 0,15 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та 0,01 га - для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_2. При виготовленні технічної документації було встановлено, що фактична площа земельної ділянки становить 0,1407 га, з яких: 0,0468 га - присадибна ділянка та 0,0939 га - рілля.

Рішенням Великомихайлівської селищної ради від 05 грудня 2012 року технічна документація із землеустрою була затверджена та вказана земельна ділянка площею 0,1407 га була передана у власність ОСОБА_2

На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України(в редакції чинній на час розгляду справи), частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Право власності особи набувається на підставах, що не заборонені законом зокрема із правочинів ( частина перша статті 328 ЦК України).

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно пункту «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною першою статті 1225 ЦК України.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 листопада 2012 року, визнано за позивачем право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 91 ЗК Українивстановлено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.

Статтею 152 ЗК Українивизначено способи захисту прав на земельні ділянки та, зокрема, передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За статтею 116 ЗК України, право на земельну ділянку набувається за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 3 статті 125 ЗК України, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, таке є правом суміжного землекористувача, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Передача у власність земельної ділянки проводиться за рішенням селищної ради на підставі затвердженої технічної документації, до складу якої входить, зокрема, погодження меж земельної ділянки. Орган місцевого самоврядування у відповідності з частиною третьою статті 158 ЗК України за заявою заінтересованої особи вправі вирішити такий спір та, при наявності для цього підстав, надати дозвіл на приватизацію земельної ділянки без згоди суміжного землекористувача, що дасть можливість ліцензійній організації завершити розробку відповідної технічної документації.

Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18 травня 2010 року, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки здійснюється з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об'єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (пункт 2.1 Інструкції). Виконавцем вказаних робіт пункт 1.3 Інструкції визначено юридичну особу, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником.

Згідно акта технічного обстеження фактичних меж від 03 вересня 2012 року при обстеженні земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 встановлена відсутність державних актів у обох сторін; згідно з технічним паспортом на домоволодіння АДРЕСА_1 від 1964 року на ім'я ОСОБА_3 межі земельної ділянки встановлені фактично в натурі на місцевості, співпадають з технічним паспортом на домоволодіння; площа земельної ділянки згідно Земельно-кадастрової книги Великомихайлівської селищної ради 0,12 га, після виміру в натурі 0,1089 га; межі земельної ділянки АДРЕСА_2 при обстеженні встановлені фактично в натурі на місцевості, співпадають з технічним паспортом на домоволодіння; площа земельної ділянки згідно Земельно-кадастрової книги Великомихайлівської селищної ради 0,16 га, після фактичного виміру 0,1380 га. В акті зазначено, що ОСОБА_1 самовільно почав будувати огорожу меж земельної ділянки, пересунувши межу в сторону земельної ділянки ОСОБА_2 на 1,5 м.

Аналогічна інформація міститься в акті технічного обстеження фактичних меж від 14 березня 2013 року.

В акті технічного обстеження від 14 листопада 2012 року зазначено, що фактичні межі земельної ділянки АДРЕСА_2 в натурі на місцевості стосовно сусіда ОСОБА_1 співпали з технічною документацією на земельну ділянку, про що свідчать бетонні стовпчики з фасадної та тильної сторони, які протягом 20 років не переміщувалися, та технічний паспорт на домоволодіння, виготовлений у 1973 році.

Встановлено, що межі земельної ділянки відповідача були визначені в натурі на місцевості за фактичним користуванням, при цьому площа його земельної ділянки виявилася меншою, ніж було зазначено в Земельно-кадастровій книзі Великомихайлівської селищної ради, площа земельної ділянки, переданої йому у власність, є фактичною площею, яка перебувала у користуванні.

Ураховуючи викладене, суди першої й апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що погодження меж та непідписання акта погодження меж ОСОБА_1 не є підставою для визнання державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 недійсним.

При цьому позивачем не надано доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог про неможливість виготовлення землевпорядної документації через спір із суміжним землевласником ОСОБА_2 щодо меж земельних ділянок.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що апеляційним судом не спростовано факт порушення прав позивача з боку відповідача на користування спірними земельними ділянкам, і не заслуговують на увагу, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українине належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім того, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення, - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик