Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 523/9088/13-ц

провадження № 61-8022св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради,

особа, яка оскаржила рішення суду в апеляційному порядку, - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року у складі судді Гудіної Н. І. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року, у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Парапана В. Ф., Панасенкова В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що у 1980 році відповідач придбав за договором купівлі-продажу від 08 липня 1980 року будівлю за адресою: АДРЕСА_1, площею 14 кв. м, та зареєстрував її в ОМБТІ за № 5990, інвентарна справа № 4520 на праві приватної власності. У 1983 році вказана будівля зруйнувалася і на її місці вона та відповідач звели новий будинок.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3, з урахуванням уточнених вимог, просила встановити факт, що нове домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, яке складається з двох житлових кімнат площею 13,40 кв. м і 9,50 кв. м, були самовільно побудовано в 1984 році нею та відповідачем як подружжям, яке проживає однією сім'єю і знаходяться в зареєстрованому шлюбі,з підстав, передбачених частиною другою статті 256 ЦПК України.

Відповідач позов визнав.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року позов задоволено частково. Встановлено, що будинок АДРЕСА_1 збудовано ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є подружжям. В іншій частині позов залишено без розгляду.

Додатковим рішенням цього суду від 13 листопада 2014 року доповнено пункт 2 резолютивної частини рішення Суворовського районного суду м. Одеса від 28 липня 2014 року у справі № 523/9088/13-ц шляхом викладення його у такій редакції: «Встановити, що будинок АДРЕСА_1 збудовано в 1984 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є подружжям».

Ухвалою цього ж суду від 14 грудня 2015 року виправлено описки у рішенні від 28 липня 2014 року.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що вказаний факт є доведений позивачем, оскільки вона та відповідач, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з 12 лютого 1983 року, збудували новий будинок.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2015 року роз'яснено рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28 липня 2014 року, а саме, що будинок, який складається з двох кімнат, площею 13,4 кв. м та 9,3 кв. м, за АДРЕСА_1 збудовано в 1984 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є подружжям, та був збудований замість самозруйнованого будинку площею 14,38 кв. м, який був розташований за тією ж адресою.

У листопаді 2014 року ОСОБА_5, який не брав участі у справі, подав апеляційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року залишено без змін. Ухвалою цього ж суду від 25 травня 2016 року виправлено описки в ухвалі від 27 квітня 2016 року.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, вказав на те, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до чинних норм матеріального права.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що до 1992 року чинним законодавством не передбачалось порядку введення новозбудованого майна в експлуатацію. Вперше порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення». Тобто до 05 серпня 1992 pоку не передбачалось процедури введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Також судами проігноровано те, що проведена відповідачем ОСОБА_4 у 1983 році реконструкція будинку по АДРЕСА_1 не призвела до збільшення його частки у праві власності на це домоволодіння, оскільки була незначною. Згідно з рішенням міжвідомчої комісії Ленінської райради народних депутатів від 01 вересня 1983 pоку та від 19 травня 1983 pоку, наявних у матеріалах справи, реконструкція полягала у переобладнанні кухні в жиле приміщення, зменшення площі жилих приміщень та зведення прибудови до кухні і санвузла загальним розміром 5,60 х 1, 65 кв. м. Збільшення площі підсобних приміщень було незначним, вартість домоволодіння не збільшилась. Отже, підстав для перерахунку частки ОСОБА_4 у праві власності на домоволодіння не було. Проведена ОСОБА_4 реконструкція була затверджена рішеннями райвиконкому Ленінської райради від 20 травня 1983 року № 229 та від 02 вересня 1983 року № 408. Відповідно проведену реконструкцію за жодних обставин не можна вважати самовільною. Крім того, технічні паспорти на згадане домоволодіння не містять відміток про наявність в його складі самовільно побудованих споруд. Дійшовши висновку про невідповідність частки 14/100 у домоволодінні дійсності, суди фактично перебрали на себе повноваження суб'єктів господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об'єктів нерухомого майна, та самостійно встановили обставини, для встановлення яких необхідні спеціальні знання в галузі будівництва. При цьому суди не врахували, що висновок про зміну розміру часток у праві власності на домоволодіння АДРЕСА_1 зачіпає інтереси інших співласників домоволодіння, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7, його інтересів та ОСОБА_8, які не були залучені до участі у справи. Суди не врахували, що станом на момент ухвалення оскарженого рішення ОСОБА_4 не є власником 14/100 частини вказаного домоволодіння. Згідно з нотаріально посвідченого договору дарування від 30 жовтня 2002 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_9 14/100 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, а зі сторони АДРЕСА_2.

04 листопада 2003 року між ним та ОСОБА_9 укладено договір дарування вказаного домоволодіння. Застосовуючи статтю 368 ЦК України, суд не врахував, що спірні правовідносини виникли у 1984 році, а припинилися ще до набрання чинності ЦК України 2003 року, оскільки відчуження ОСОБА_4 14/100 частини домоволодіння на користь ОСОБА_9 було здійснено у 2002 році. Апеляційний суд не врахував, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду м. Одеси від 01 грудня 2015 року, в цивільній справі за його позовом № 523/17040/13-ц ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 визнано такими, що втратили право користування житловим будинком за згаданою адресою. У матеріалах справи відсутні докази наявності обставин, з якими стаття 25 КпШС України пов'язує можливість виникнення спільної сумісної власності подружжя на роздільне майно, а саме докази істотного збільшення цінності майна, що є роздільною власністю ОСОБА_4, внаслідок трудових або грошових затрат ОСОБА_3 Листом КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради підтверджено, що за адресою: АДРЕСА_1, самочинне будівництво, переобладнання та реконструкція відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 подала до суду заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, у яких просила касаційну скаргу відхилити, оскаржувані рішення залишити без змін. У своїх запереченнях зазначала, що замість купленого ОСОБА_4 домоволодіння, подружжям у період шлюбу було побудоване нове домоволодіння, що визнала і представник відповідача у судовому засіданні. Жодної реконструкції будинку не було.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 також подав заперечення на касаційну скаргу, у яких вказував на те, що домоволодіння АДРЕСА_1 є єдиним житлом для його сім'ї, до якого ОСОБА_5 не має жодного відношення.

ОСОБА_3 подала заяву, в якій вказала на те, що ОСОБА_5 не має жодного відношення до цієї справи та не є її учасником, оскільки в суді вирішувалося питання щодо спільного майна подружжя ОСОБА_3 та встановлення юридичного факту. Крім того, наразі в Хаджибеївському відділенні поліції Суворовського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області знаходиться на досудовому розслідуванні кримінальне провадження про визнання її та ОСОБА_4 потерпілими від незаконних дій ОСОБА_5, а саме: підробка документів на їхнє майно.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, судові рішення першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Судом установлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 08 липня 1980 року ОСОБА_4 купив 14/100 частини цілого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, а зі сторони АДРЕСА_2, та складається це домоволодіння в цілому з трьох одноповерхових кам'яних житлових будинків з надвірними господарськими спорудами. Всього житлової площі в усьому домоволодінні - 83,26 кв. м і розташоване воно на земельній ділянці розміром 435 кв. м.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із 12 лютого 1983 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 просила суд встановити факт, а саме, що вона та її чоловік ОСОБА_4, перебуваючи у шлюбі, за спільні кошти побудували нове домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 замість старого, яке було зруйноване.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення попередніх інстанцій не відповідають.

Частиною першою статті 256 ЦПК України 2004 року визначено категорії справ про встановлення юридичного факту, які розглядаються судом. Вказаний перелік не є вичерпним, оскільки судом може бути встановлено також й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 256 ЦПК України 2004 року).

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про встановлення факту, що має юридичне значення, посилалась на норми глави 6 розділу IV «Окреме провадження» ЦПК України 2004 року.

При розгляді справи суди не врахували положення процесуального закону.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 234 ЦПК України 2004 року).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 256 ЦПК України 2004 року).

Рішення суду у справах про встановлення факту, що має юридичне значення, у випадку, коли закон пов'язує з цим фактом різні правові наслідки, набуває преюдиціального значення при розгляді інших справ за участю тих самих осіб щодо захисту їхніх прав.

Для встановлення факту, що має юридичне значення, особі необхідно зазначити мету встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, і така мета повинна мати правовий характер.

Проте суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що ОСОБА_3 не вказала для яких цілей їй потрібно встановити вказаний нею факт, і під час розгляду справи суди також не встановили мету, з якою заявлений факт встановлюється.

Крім того, судами не враховано, що у позовному провадженні розглядається і вирішується спір про право цивільне, тобто спір про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

Процесуальним засобом по захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, державних та суспільних інтересів у позовному провадженні є позов, в якому заінтересована особа (позивач) викладає свої вимоги до передбачуваного порушника суб'єктивного права (відповідача).

Звертаючись до суду з позовом, позивач просить ухвалити рішення, яким здійснити захист цивільних прав та інтересів способами, передбаченими законом, реалізуючи право на звернення до суду, яке є одним із важливих конституційних прав громадян.

Коли особа звернулася до суду із заявою, то суддя повинен вирішити питання про наявність у цієї особи права на звернення до суду за судовим захистом, тобто вирішити питання процесуального характеру, бо передумови права на звернення до суду за судовим захистом закріплені у цивільному процесуальному законодавстві. При вирішенні питання про відкриття провадження у справі суддя не може робити висновки матеріально-правового характеру.

Право на судовий захист здійснюється шляхом подання заяви до суду, у справах позовного провадження подаються позовні заяви. У справах окремого та наказного провадження - заяви.

Із позовною заявою до суду звертаються тоді, коли виникає спір про право цивільне. Таким чином, позовна заява - це установлена законом форма звернення до суду за судовим захистом та за вирішенням спору про право цивільне.

Суд першої інстанції, у цій справі у порядку позовного провадження розглянув вимогу про встановлення факту, що має юридичне значення, не встановивши при цьому, чи підлягає встановленню такий факт в судовому порядку, чи підлягає він встановленню в порядку позовного провадження, за захистом якого порушеного права звернулась позивач, чи наявний спір між сторонами, чи відповідальний відповідач за порушення прав позивача.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд не звернув уваги на вищевказані порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, не встановив, у чому ж полягає суть спору, який вирішено судом у такий спосіб в порядку позовного провадження шляхом встановлення факту.

У відповідності до статті 3 ЦПК України 2004 року було встановлено право на звернення до суду за захистом. За змістом названої статті кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Узагальнюючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що оскаржувані рішення постановлені судами з порушенням норм процесуального права, оскільки у справі не встановлено яке право позивача порушено, та яким чином відповідач відповідальний за таке порушення, що свідчить про штучний характер спору, вирішення якого не відповідає завдання цивільного судочинства.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої й апеляційної інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 122 грн 00 коп. та касаційної скарги у розмірі 136 грн 80 коп.

Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 122 грн 00 коп. та касаційної скарги у розмірі 136 грн 80 коп.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик