Справа № 454/1549/13-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/7440/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

В травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-х осіб на стороні відповідача Приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., ОСОБА_8, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ», Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на майно.

В обгрунтування позовних вимог покликалася на те, що з початку 1970-х років вона, і її батько ОСОБА_10, мати ОСОБА_4 та брат ОСОБА_5 проживали в житловому будинку по АДРЕСА_1. Даний будинок належав виробничому об'єднанню «Укрзахідвугілля» (на даний час ДП «Львіввугілля»).

02.02.1989р. батько помер та після цього мати викупила даний житловий будинок, згідно договору від 28.12.1989р., зареєстрованого 20.02.1989р. 22.02.1990р. мати зареєструвала право власності на цей будинок. До цього часу в 1988 році вона вийшла заміж.

На момент укладення договору вона в 1989 році закінчила навчання у вищому навчальному закладі та в неї вже була дочка ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням міської ради від 12.02.1987р. батькові надано дозвіл на будівництво гаражу та літньої кухні в межах земельної ділянки по АДРЕСА_1, якою вони користувалися. На момент смерті батька гараж та літня кухня вже були збудовані, однак в експлуатацію не здані, право власності на них не оформлено. Тому, незважаючи на те, що вона, брат та мати фактично вступили в управління та володіння цим майном, документально право власності на нього ніхто не оформив. Крім того, разом з літньою кухнею та гаражем був збудований і хлів. Всі ці будівлі становили єдину споруду, яка не були предметом договору купівлі-продажу.

Після викупу матір'ю будинку в ньому залишилися проживати вона з малолітньою дитиною, мати та брат. Згідно домовленості в 1994 році вона подарувала брату однокімнатну квартиру. Взамін цього брат не претендуватиме на спірний будинок. Після цього брат з дружиною переїхав проживати в цю квартиру, а вона з матір'ю залишилися проживати в будинку. В 2007 році вона вдруге зареєструвала шлюб з ОСОБА_9, з яким проживала в спірному будинку з 2001 року. З 2000 року по 2005 рік мати перебувала в Ізраїлі, а з 2006 року по 2010 рік - в Іспанії. Згідно домовленості з матір'ю, вона з чоловіком протягом 2007-2011 років провели капітальний ремонт будинку ззовні та всередині за власні кошти та в майбутньому повинна була набути права власності на цей будинок, з огляду також на заповіт, складений мамою в її користь. Враховуючи те, що вони понесли великі витрати на ремонт, будинок суттєво покращився (фактично створили новий будинок), вважає, що вона з чоловіком набула право спільної сумісної власності на нього. Крім того, узгодивши з матір'ю влітку 2004 року, вона з чоловіком за власні кошти на місці зведених батьком гаражу, літньої кухні та сараю, самочинно збудували новий двоповерховий житловий будинок.

Для будівництва будинку вони скористалися дозволом виконавчого комітету міськради від 13.04.1990 року про надання мамі дозволу на будівництво житлового будинку. Згідно даного дозволу, новий будинок повинен був зводитися на місці старого дерев'яного. Однак згодом вони передумали, відремонтували старий, а новий збудували на місці гаража і літньої кухні.

Дане будівництво вона з чоловіком проводили з огляду на досягнуту з відповідачами домовленість про те, що як старий житловий будинок, так і новий залишаться в її власності.

В кінці 2012 року в неї з матір'ю виник конфлікт, після якого остання подарувала братові ОСОБА_5 старий та новий житлові будинки, а також земельні ділянки біля будинку. При цьому в договорі дарування новий будинок вказаний як господарські будівлі.

Однак, новий будинок не зданий в експлуатацію. В договорі дарування зазначений як господарська будівля, зареєстрована за мамою на підставі договору купівлі-продажу, не відповідає дійсності, так як мати придбала лише будинок, а літня кухня і гараж не були узаконені та зареєстровані на праві власності у встановленому порядку.

В документах БТІ господарська будівля віднесена до спірного будинковолодіння лише на підставі технічного паспорта, а не на підставі правовстановлюючого документа.

Також, за мамою не міг бути зареєстрований новий житловий будинок, збудований нею та чоловіком самочинно, оскільки будівництво такого не завершено. Тому, він не міг бути подарований матір'ю.

Тому, укладений договір дарування старого та нового будинків підлягає визнанню недійсним, так як матері не належить на праві власності новий будинок, а старого будинку належить лише частка, так як в ньому є частка її та її чоловіка.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-х осіб на стороні відповідача Приватного нотаріуса Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., ОСОБА_8, Комунального підприємства Львівської обласної ради «Червоноградське МБТІ», Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на майно - відмовлено.

Забезпечення позову, допущене ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 11.06.2013р. у виді накладення арешту на житловий будинок та земельні ділянки по АДРЕСА_1 - скасовано.

Дане рішення оскаржила позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та не обґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, а викладені у рішенні висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, і матеріальному праву. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що на момент укладення спірного договору дарування від 05.12.2012 року, відповідно до якого відповідач ОСОБА_4 подарувала своєму сину ОСОБА_5 спірний 4-х кімнатний житловий будинок у АДРЕСА_1 з надвірними будівлями (літня кухня і гараж), названі об'єкти нерухомого майна не могли бути об'єктом права власності через самочинність цього будівництва внаслідок реконструкції, і через, що не могли бути об'єктом дарування по такому договору, який підлягав у зв'язку з цим визнанню недійсним, як такий, що укладений з порушенням вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Також, не було враховано того, що житловий будинок і господарські будівлі це були різні об'єкти нерухомого майна та права власності на нього, як і виникли з різних підстав та в різний час, а саме, що вказані господарські будівлі належали батькові позивача, спадкоємцем якого вона є, на праві спільної сумісної власності подружжя, ще до того, як житловий будинок, що був до того в державній власності, перейшов у власність її матері ОСОБА_4 Відтак, посилання суду в оскаржуваному рішенні на п.27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», про те, що самостійне право власності на самочинні побудовані господарсько-побудові будівлі і споруди не може бути визнано, якщо такі будівлі і споруди були зведені після набуття права власності на будинок чи садибу, - неспроможне, оскільки в даному випадку господарська будівля в складі гаража, літньої кухні і хліва, були збудованими ще до набуття права власності на житловий будинок, а не після, а відтак у зв'язку з наведеним названа господарська будівля була самостійним об'єктом права власності, то, відповідно, позивач ОСОБА_2 набула на неї право в порядку спадковості після смерті батька, чого суд навіть не заперечив в оскаржуваному рішенні.

Також зазначає, що в оспорюваному договорі дарування вказується, що відчужуваний житловий будинок складається із житлового будинку «а-1» дерево обкладене цеглою, що складається із 4-х житлових кімнат, житловою площею 54,5 м2, ванної кухні, коридору загальною площею 69,4 м.2, а до житлового будинку, що відчужується відносяться такі надвірні будівлі: господарська будівля з літньою кухнею, та гаражем - літ» «Б», споруди № 1-4,І згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Червоноградським МБТІ 13.11,2012р. за № 36230611. Згідно опису викладеного у цьому витязі, будинок складається з ванної, кухні, коридору, 4-х житлових кімнат, загальною площею, 69, 4 м.2, в т.ч. 54,5 м.2 житлової, господарська будівля з літною кухнею та гаражем (а по факту це новий 2-х поверховий будинок), споруди № 1-4,І, оскільки новий будинок ще не був зданий в експлуатацію, в договорі дарування він зазначається як «господарська будівля» в складі літньої кухні та гаража, яка (господарська будівля), разом із будинком, нібито зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу укладеного 28.12.1989р, що по суті не відповідає дійсності, оскільки, згідно цього договору купівлі-продажу ОСОБА_4 придбала лише будинок, а гараж та літня кухня, збудовані ОСОБА_10 ще у 80-х роках, які згодом позивачем та її чоловіком були самочинно реконструйовані в новий житловий будинок. В документах БТІ господарська будівля в складі літньої кухні та гаража могли бути віднесені до спірного будинковолодіння лише на підставі складеного раніше у грудні 1989р. працівниками цього підприємства технічного паспорта, а не на підставі будь-якого правовстановлюючого документа, якого не було і немає, так як ці будівлі в експлуатацію не здавались і право власності на них у встановленому порядку не оформлялось. Відповідно до технічного паспорта на цей будинок складеного у грудні 1989р., що входить у склад документів на підставі якого укладався спірний договорі дарування і входить в склад звіту про оцінку майна, це будинковолодіння складалося із житлового будинку, сіней, веранди, сараю, літньої кухні, гаражу дерев'яних та металічних воріт, металічної огорожі та дерев'яного паркану, металічної хвіртки, асфальтного покриття/замощення. Таким чином, оскільки на момент укладення спірного договору дарування у зв'язку із самочинністю будівництва у ОСОБА_4 не виникло право власності на цей об'єкт нерухомого майна, так як цей об'єкт нерухомого майна у зв'язку з цим перестав бути об'єктом права власності. ОСОБА_4 не могла відчужувати вищезгаданий об'єкт нерухомого майна згідно з оспорюваним договором дарування.

Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки на момент укладення оспорюваного договору, належали ОСОБА_4, а відтак остання розпорядилася майном, яке було зареєстровано за нею на праві власності, у зв'язку з чим відсутні підстави для скасування договору дарування від 05.12.2012 року, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради №48 від 12.02.1987 року ОСОБА_10 надано дозвіл на будівництво гаражу, площею 18 кв.м та літньої кухні площею 10 кв.м в межах присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Згідно відповіді №1240/01-30 від 18.04.2013 року, після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, Сокальською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу.

Наказом №454 від 29.09.1989 року вирішено продати, крім інших, ОСОБА_4 одноквартирний житловий будинок АДРЕСА_1.

З договору купівлі-продажу від 28.12.1989 року, зареєстрованого в реєстрі за №425, вбачається, що ВО «Укрзахідвугілля» продано ОСОБА_4 займану нею квартиру житловою площею 54,5 кв.м, загальною площею 69,4 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Львівської області.

З технічного паспорта вбачається, що загальна площа житлового будинку АДРЕСА_1 становить 69,4 кв.м., житлова - 54,5кв.м. Також до будинку належить літня кухня, сарай та гараж.

Згідно висновку про реєстрацію будинку від 22.02.1990 року, житловий будинок по АДРЕСА_1 підлягає реєстрації на праві особистої власності за ОСОБА_4

З реєстраційного посвідчення від 22.02.1990 року вбачається, що будинковолодіння по АДРЕСА_1 Львівської області, яке складається з одного житлового будинку та надвірних будівель належить на праві приватної власності ОСОБА_4

Рішенням виконавчого комітету Сокальської міської ради №92 від 13.04.1990 року ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку житловою площею 78,8кв.м, загальною площею 112,12кв.м. по АДРЕСА_1 Львівської області на наданій в безстрокове користування земельній ділянці, на якій знаходиться старий житловий будинок.

З державного акта від 29.12.1995 року вбачається, що ОСОБА_4 належить земельна ділянка, площею 0,1063га, розташована на території м.Сокаль, призначена для обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Витягом від 13.11.2012 року стверджується те, що ОСОБА_4 належить житловий будинок та господарська будівля з літньою кухнею, які знаходяться по АДРЕСА_1.

Згідно договору від 05.12.2012 року, зареєстрованого за №3924, ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок житловою площею 54,5кв.м, загальною площею 69,4кв.м та господарську будівлю з літньою кухнею та гаражем; земельні ділянки площею 0,1000га та 0,0063га., які знаходяться по АДРЕСА_1.

Згідно витягу від 31.12.2012 року та відповіді №1271 від 15.04.2013 року, будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_5 на підставі вищевказаного договору дарування.

Згідно витягу з будинкової книги та акта від 03.05.2016 року, по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_11, та ОСОБА_12 За даною адресою проживають лише ОСОБА_2, ОСОБА_11, та ОСОБА_12

Із зведеного кошторисного розрахунку, локального кошторису та зведеної відомості вбачається, що загальна вартість будівельних робіт та матеріалів щодо незавершеного будівництвом самочинно збудованого будинку становить 162470,30грн.

Згідно свідоцтв, ОСОБА_2 15.06.2006р. розірвала шлюб з ОСОБА_13 та вдруге зареєструвала шлюб з ОСОБА_9

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України (чинного на час розгляду справи в суді першої інстанції) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України (2004 року) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України (2004 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині 2 цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Згідно з нормою ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, спірний житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки на момент укладення оспорюваного договору, належали ОСОБА_4

У відповідності до ст. 186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Так, 05 серпня 1992 року було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Зважаючи на вищенаведене колегія суддів вважає безпідставними та необгунтованими доводи апеляційної скарги про те, що право власності ОСОБА_4 на господарські будівлі не оформлене з огляду на те, що такі не здавалися в експлуатацію.

Відповідно до ч.ч. 1-2, 5 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частинами 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити не користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_4, як власник житлового будинку з господарськими будівлями та земельної ділянки, які вона правомірно набула, з врахуванням положень ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном, належним їй на праві власності, вправі була розпорядитися вказаним майном і подарувати його ОСОБА_5, за яким у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на спірне майно у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосування судом п.27 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» на думку колегії суддів є безпідставними та спростовуються вищенаведеним.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України (в редакції 2004 року) принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Стаття 367 ЦПК України визначає межі розгляду справи судом апеляційної інстанції. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги зазначені апелянтом доводи апеляційної скарги, враховуючи вимоги ст. 367 ЦПК України, перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2017 року року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Сокальського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.06.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета