Справа № 450/1948/17 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/1550/18 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

за відсутності учасників справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 березня 2018 року, ухвалене судом у складі судді Мусієвського В.Є., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та просив стягнути з ОСОБА_3 10653,15 грн. і судовий збір. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 02.04.2015 року між сторонами виникло цивільне-правове зобов'язання на підставі якого відповідачу (позичальнику) було передано у власність дизельне паливо в обсязі 435 л. Відповідно до умов зобов'язання, позичальник зобов'язувався повернути дизельне паливо частинами: першу частину 220 л. до 01.07.2015 року, другу частину 215 л. до 01.10.2015 року. Однак відповідач цього зобов'язання не виконав. З моменту, коли зобов'язання повинно було бути виконане та станом на момент пред'явлення вимоги пройшло більше 2 років. Інтерес позикодавця в отриманні актуального на жовтень 2015 року дизельного палива втрачений. Тому він відмовився від прийняття згаданого зобов'язання та запропонував відповідачу відшкодувати збитки - вартість дизельного палива станом на 10.05.2017 року в розмірі 10653,15 грн. Однак відповідач не відшкодував збитки, а тому просив стягнути їх в судовому порядку.

Оскаржуваним заочним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Заочне рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 В апеляційній скарзі стверджує, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Посилається на те, що не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що відповідно до розписки від 02.04.2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 паспорт, а жодних даних про отримання відповідачем саме дизельного палива вказана розписка не містить. Зазначає, що даний висновок спростовується тим, що відповідно до останнього речення першого абзацу розписки, відповідач взяв на себе зобов'язання повернути «другу частину до 01 жовтня 2015 р. 215 л. диз. палива», що відповідає правилам скорочення слів в українській мові у бібліографічному описі та свідчить про зобов'язання повернути саме дизельне паливо в певному об'ємі, а не паспорт, як зазначено в рішенні суду. Стверджує, що слова «другу частину» свідчать, що 215 л. диз. палива, це лише частина ТМЦ переданого відповідачу, а тому перша частина - 220 л. це також дизельне паливо. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Оскільки відповідно до положень ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, за відсутності обставин, що унеможливлюють розгляд справи в порядку спрощеного провадження, та ціну позову, яка є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму, розгляд справи проводиться судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є стягнення грошових коштів у сумі 10653 грн. 15 коп. на підставі цивільно-правового зобов'язання, що виникло з договору позики дизельного пального.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Під час розгляду справи про стягнення боргу за договором позики позивачем підлягає доказуванню наступні обставини: досягнення між сторонами в належній формі домовленості з усіх істотних умов договору; передача позикодавцем у власність позичальнику грошових коштів або інших речей, які визначені родовими ознаками; обставини невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення позики; розмір боргу. Натомість на відповідача, який заперечує проти позову, покладається процесуальний обов'язок доказування обставин, якими обґрунтовані його заперечення.

Договір позики є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі грошей або речей.

Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, від 12 квітня 2017 року № 6-487цс17 та інших.

На підтвердження укладення договору позики і його умов позивач надав суду копію розписки, а згодом і оригінал, який був досліджений судом першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не доведено порушення прав позивача, оскільки відповідно до змісту наданої стороною позивача розписки від 02.04.2015 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 паспорт, жодних даних про отримання ОСОБА_3 саме дизельного палива вказана розписка не містить, в такій вказується про зобов»язання повернути 220 л. до 1 липня 2015 року, однак не зазначено, яку саме речовину зобов»язується повернути ОСОБА_3, і не зрозумілим є і зміст розписки, де зазначено «другу частину до 1 жовтня 2015 р. 215 л. диз палива», з якого не вбачається жодного обов»язку відповідача щодо визначеного обсягу дизельного палива. (а.с.35)

Однак з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає встановленим обставинам.

Так, з розписки вбачається, що її зміст є таким: «Я ОСОБА_3 НОМЕР_4 виданий Пустомитівським РВУ МВС Львівський області 19 грудня 2001 р. Проживаю за адресою АДРЕСА_1. Отримав від ОСОБА_4 НОМЕР_1 вид. Франківським РВ УМВС у Львівський обл. 24.06.96 р. Який проживає за адресою АДРЕСА_2. Зобов»язуюсь повернути 220 л. Дд 1 липня 2015 р. Другу частину до 1 жовтня 2015 р. 215 л. Диз палива.» (а.с.5)

Враховуючи зміст розписки, колегія суддів вважає, що вона містить персональні дані сторін по справі (прізвище, власне ім'я, по батькові, серія та номер паспорта громадянина України), а також підпис із зазначенням прізвища та ініціалів її виконавця, які відповідають персональним даним відповідача. Ця розписка також містить відомості про зобов'язання ОСОБА_3 повернути визначені об'єми дизельного палива - 220 л. та 215 л. у погоджені сторонами строки.

В зв»язку з цим колегія суддів приходить до висновку, що сторони дійшли згоди щодо предмета договору позики та строку її повернення позичальником.

Апеляційний суд, керуючись положеннями ч. 2 ст. 1049 ЦК України, визнає вказану розписку належним, допустимим та достатнім доказом у справі, який підтверджує укладення сторонами договору позики.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину (в тому числі договору), яка може бути спростована заінтересованими особами.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК).

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

За приписами ч. 2 і 3 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Виходячи із змісту ст. 545 ЦК України а також враховуючи, що борговий документ (розписка) знаходиться у позивача, зустрічних розписок про повернення позики позивач відповідачу не видавав, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не повернув позивачу позику у визначений договором строки, тобто до 01 липня 2015 року та до 01 жовтня 2015 року.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі відшкодувати збитки.

Згідно з положеннями ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення ЄСПЛ у справах «C.G. та інші проти Болгарії» [«C. G. and Others v. Bulgaria», заява №1365/07, 24 April 2008, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)]. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що тлумачення законів та їх застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року [«Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)].

З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, колегія суддів приходить до висновку, що зібраними доказами в справі стверджується укладення договору позики дизельного пального та порушення відповідачем по справі умов договору щодо його повернення, в зв»язку з чим прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, а тому підставними є відмова від прийняття виконання і вимога відшкодування збитків на суму вартості пального - 10653 грн. 15 коп., виходячи з вартості одного літра дизельного пального - 22 грн. (а.с.12) та неповерненого об»єму - 435 літрів.

А відтак, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову а також стягнення з відповідача на користь позивача 1698 грн. судового збору.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.3 ч.1 ст.376, ст.ст.381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 26 березня 2018 року - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Стягнути з ОСОБА_3, проживаючого в АДРЕСА_1, індетифікаційний номер НОМЕР_2, в користь ОСОБА_2, проживаючого в АДРЕСА_2, індетифікаційний номер НОМЕР_3, на відшкодування збитків 10653 (десять тисяч шістсот п»ятдесят три) грн. 15 (п»ятнадцять) коп. та 1698 (одну тисячу шістсот дев»яносто вісім) грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.06.2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.