Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 336/7887/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Суркова В.П.
Номер провадження 22-ц/778/885/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Подліянової Г.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_4, старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_4, старшого державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що з 2008 року по 2014 рік перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2015 року з неї на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_8 стягнуті аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, починаючи стягнення з 01.04.2015 року і до повноліття дитини.

На підставі цього рішення 17.11.2015 року був виданий виконавчий лист та предявлений до виконання Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, 30.03.2016 року виконавче провадження було закінчено.

Державним виконавцем станом на 01.04.2016 року визначена заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 5485,98 грн., з якою вона не згодна, оскільки державний виконавець при визначенні заборгованості виходив із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, але у період обчислення заборгованості вона мала постійне місце роботи та отримувала заробітну плату. Виходячи з цього, вона самостійно зробила розрахунок заборгованості за період з 01.04.2015 року по 01.12.2016 року, який становить 2786,07 грн.

Також зазначила, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29.06.2016 року визначено місце проживання їх сина разом з нею, з 15 грудня 2016 року дитина проживає з нею.

На підставі викладеного керуючись нормами ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ст. 195, 273 СК України, ОСОБА_3 просила суд задовольнити позов визначити розмір заборгованості зі сплати аліментів станом на 01.12.2016 року в сумі 2080,19 грн., звільнити її від сплати аліментів на користь ОСОБА_6 на утримання сина ОСОБА_7, відкликати виконавчий лист, виданий 17.11.2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя на підставі рішення цього суду від 12.06.2015 року, як такий, що втратив законну силу, стягнути з ОСОБА_6 на її на користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходів щомісячно, але не менш, ніж 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку з дня предявлення позову і до 08.07.2017 року, а з 08.07.2017 року до досягнення дитиною повноліття не менш, ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено належними та переконливими доказами підстави позову, а саме, що позивач мала постійне місце роботи та отримувала заробітну плату, тому розмір заборгованості по аліментам з 01.04.2015 року по 01.12.2016 року повинен становити 2786.07 грн., а не як визначено державним виконавцем в розмірі 5485.98 грн., дії державного виконавця з цього приводу не оскаржувалися, недоведений факт проживання дитини з позивачем та перебування сина на утриманні матері, що виключає можливість задоволення даного позову з підстав, передбачених нормами ч. 4 ст. 223 ЦПК України, 273, ст. 180 СК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Судом установлено, що з 30 серпня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03.02.2014 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 9-10).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з 01 квітня 2015 року і до повноліття дитини.

На підставі цього рішення 17 листопада 2015 року був виданий виконавчий лист та предявлений до примусового виконання Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (т. 1 а.с. 11-16, 122, 124).

Постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_5 від 30.03.2016 року виконавче провадження закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у звязку з направленням за належністю до Шевченківського відділу державної виконавчої служби (т.1 а.с. 146-147).

Постановою головного державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції ОСОБА_9 від 08.04.2016 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення про стягнення аліментів від 12.06.2015 року (т.2 а.с. 26).

Відповідно до розрахунку заборгованості від 06.05.2016 року визначеного державним виконавцем вбачається, що станом на 01.04.2016 року Боржник ОСОБА_3 має заборгованість, яка становить 5485,98 грн. ( а.с. 32 зворот т.1).

Позивач не згоден з розміром заборгованості за аліментами, який обчислюється державним виконавцем.

Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини четвертої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а у разі спору - судом.

Відповідно до статті 383 ЦПК України (чинної на час ухвалення оскаржуваного судового рішення), частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

Згідно із частиною другою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження", боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб виключно в судовому порядку.

Нарахування заборгованості по аліментам є однією з дій державного виконавця, яка може бути оскаржена стягувачем в судовому порядку. Позивач із скаргою на дії державного виконавця щодо розрахунку заборгованості по аліментам не звертався.

Крім того, відповідно до ст. 195 СК України заборгованість за аліментами присуджується в частці від заробітку ( доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не проводилося їх стягнення. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості, але працює на час визначення її розміру, заборгованість визначається із заробітку (доходу), який він одержує. Якщо платник аліментів не працював на час виникнення заборгованості і не працює на час визначення її розміру, вона обчислюється виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості. Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Згідно положень пп.7.13, 7.13.1 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Міністерством юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року, розрахунок заборгованості повинен бути помісячним і містити суму заробітної плати та інших доходів боржника, що залишилися після утримання податків, відсотків або частку заробітку ( доходу), визначений виконавчим документом. Якщо боржник не працює або відсутня інформація про отримання боржником доходів, державний виконавець розраховує заборгованість у такому самому порядку, виходячи із середньомісячної заробітної плати для відповідної місцевості.

Суд першої інстанції оцінивши докази у справі вірно зазначив, що ОСОБА_3 не надала інформації про джерела доходів за період з квітня 2015 року по квітень 2016 року, які згідно вимог закону остання мала надати, а тому обґрунтовано відмовив в частині позовних вимог щодо визначення розміру аліментів, які стягуються рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.06.2015 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 на утримання ОСОБА_7

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначає, що Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року, визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_7 разом з матірю ОСОБА_3 У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з ним відмовлено (т. 1 а.с. 17-20, 22-29), тому вважає, що на підставі ч.4 ст. 223 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи є підставою для звільнення її від сплати аліментів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої

вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що після ухвалення рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 червня 2016 року та на час ухвалення оскаржуваного рішення дитина проживала з ОСОБА_3, остання суду не надала.

Водночас, в матеріалах справи містяться докази, а саме заява самої ОСОБА_3 до слідчого Олександрівського відділення поліції Дніпровського ГУНА в Запорізькій області від 12.01.2017 року де вона зазначає, що дитини з 30.12.2016 року постійно перебуває з батьком; іззаяви ОСОБА_3М від 08.12.2016 року до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя про встановлення способу виконання рішення суду також вбачається, що дитина знаходиться з батьком.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що на підставі вищезазначеного судового рішення ОСОБА_3 отримала виконавчий лист та звернулася до Олександрівського відділу державної виконавчої служби м. Запоріжжя про примусове виконання виконавчого листа № 2/331/31/2016 від 21.11.2016 року.

Однак, 28.11.2016 року отримала постанову головного державного виконавця Олександрівського відділу державної виконавчої служби по повернення виконавчого документу стягувану, з причин того, що виконавчим документом не передбачено заходів примусового виконання рішення та за змістом виконавчого документу не передбачено, ані способу, ані порядку виконання судового рішення.

09.12.2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити порядок виконання рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29.06.2016 року шляхом відібрання дитини ОСОБА_7 від батька ОСОБА_6 та передати його матері.

Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В силу ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і ( або) натуральній формі. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом ( ч. 3 ст. 181 СК України).

Правова природа аліментів у розумінні глави 15 СК України є такою, що з одного боку, вони є правом, а з іншого обовязком, і надаються тим із батьків, хто проживає окремо від дитини, на її утримання тому з батьків, з ким проживає дитина.

Отже, з аналізу наведених норм закону вбачається, що необхідною умовою виникнення права батьків на отримання аліментів дитини є її проживання з цим із батьків.

Оскільки в матеріалах справи відсутні докази проживання дитини з матірю, тому суд обгрунтовано відмовив в цій частині позовних вимог.

Також суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача на норм ст. 273 СК України, оскільки норми зазначеної статті не врегульовують обовязки батьків по утриманню дитини, а врегульовують обовязки по утриманню інших членів сімї та родичів ( глава 22 СК України).

Таким чином, ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено належними та переконливими доказами підстави позову, а саме факт проживання дитини з позивачем та перебування сина на утриманні матері, що виключає можливість задоволення даного позову з підстав, передбачених нормами ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ст. 273, ст. 180 СК України.

Зі змісту апеляційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до апеляційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, правильне застосовування норми права є очевидним, а наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення, оскільки повторюють зміст позовної заяви та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду щодо їх оцінки.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2017 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.06.2018 року.

Головуючий

Судді: