Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 174/56/15

провадження № 61-10131св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Правобережна товарна біржа,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року у складі судді Шаповала Г. І. та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Тамакулової В. О., Бараннік О. П., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, Правобережна товарна біржа, про визнання факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування позову зазначила, що у 2000 році ОСОБА_8, з яким вона з 2006 року проживала однією сім'єю, придбав автомобіль «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, який 14 квітня 2001 року на підставі біржової угоди продав ОСОБА_9, з якою з 02 листопада 2001 року по 31 жовтня 2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі.

З липня 2006 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (дата смерті ОСОБА_4.) ОСОБА_3 перебувала з останнім у цивільному шлюбі, вони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та були пов'язані спільним побутом.

01 липня 2009 року ОСОБА_9, знаючи, що ОСОБА_8 проживає однією сім'єю з ОСОБА_3, надала на ім'я останньої нотаріально посвідчену довіреність з правом користування та відчуження автомобіля «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1. За домовленістю сторін позивач мала переоформити автомобіль на чоловіка - ОСОБА_8, але через брак коштів не зробила цього, при цьому ОСОБА_8 постійно користувався вказаним автомобілем. Проте відповідач не визнає проживання позивача із ОСОБА_8 однієї сім'єю, не погоджується щодо фактичної належності останньому спірного автомобіля та можливості його спадкування.

Враховуючи наведене та з урахуванням зменшення позовних вимог, ОСОБА_3 просила встановити факт її проживання однією сім'єю з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8, з 11 липня 2006 року.

У березні 2016 року третя особа - ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_5, Правобережна товарна біржа, про визнання недійсною біржової угоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_6 зазначив, що 12 червня 2015 року після смерті батька - ОСОБА_8 він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте оформити свої права в порядку спадкування на автомобіль «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1 він не зміг, оскільки ним незаконно за фіктивною біржовою угодою заволоділа відповідач ОСОБА_4

ОСОБА_8 з 1981 року знаходився у зареєстрованому шлюбі з його матір'ю ОСОБА_10 За час шлюбу вони придбали автомобіль «Таврія», який за взаємною згодою подружжя зареєстрували на дружину - ОСОБА_10 Після розлучення ОСОБА_10 добровільно передала ОСОБА_8 зазначений автомобіль, яким він розпоряджався на підставі генеральної довіреності. У серпні 2000 року ОСОБА_8 продав автомобіль «Таврія» та, додавши грошей, придбав спірний автомобіль «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1.

У березні 2001 року щодо ОСОБА_8 була порушена кримінальна справа, а тому розуміючи, що на належне йому майно може бути накладено арешт, він уклав фіктивний правочин, за яким автомобіль «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, продав ОСОБА_9 на підставі біржової угоди від 14 квітня 2001 року № 12508.

Цей правочин позивач ОСОБА_6 вважає фіктивним, оскільки вчинено без наміру створення правових наслідків, при цьому після укладення спірного правочину його батько - ОСОБА_8 продовжував користуватися спірним автомобілем.

Враховуючи наведене, ОСОБА_6 просив визнати недійсною біржову угоду щодо продажу ОСОБА_9 автомобіля «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, за № 12508, з моменту її укладення - 14 квітня 2001 року, як таку, що укладена без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що останньою не доведено наявності спору з приводу встановлення факту проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_8

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не доведені та позивачем пропущено трирічний строк позовної давності звернення до суду.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про визнання недійсною біржової угоди скасовано та відмовлено у задоволенні зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про визнання біржової угоди недійсною та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що судом належно не встановлено предмет та правові підстави заявлених позовних вимог, при ухваленні рішення суд одночасно послався на різні, взаємовиключні правові підстави, які врегульовані Цивільними кодексами України в редакції 1963 та 2003 років, тобто не встановив час виникнення правовідносин. Крім того, суд відмовив у задоволенні позову одночасно по суті та у зв'язку з пропуском строку, а також не виконав вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо роз'яснення позивачу права залучення Правобережної товарної біржі як відповідача у справі.

В іншій частині рішення суду апеляційним судом не переглядалося.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_6 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов третьої особи із самостійними вимоги - ОСОБА_6 задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів на підтвердження фіктивності правочину. Крім того, ОСОБА_6 не пропущено строк звернення до суду, оскільки про те, що спірний транспортний засіб зареєстрований на ОСОБА_4, йому стало відомо у січні 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що 15 березня 2000 року розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10

24 лютого 2001 року ОСОБА_8 придбав автомобіль «Деу Ланос», 2000 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, який 14 квітня 2001 року на підставі біржової угоди продав своїй знайомій ОСОБА_9, у зв'язку з чим змінено державний номерний знак автомобіля на НОМЕР_1.

У період з 02 листопада 2001 року по 31 жовтня 2005 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер, у зв'язку із чим після смерті останнього відкрилася спадщина, до якої, на думку ОСОБА_6, входить спірний автомобіль «Деу Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, оскільки він вважав, що оскільки цей автомобіль проданий ОСОБА_8 відповідачці за фіктивною біржовою угодою, тому така угода не тягне за собою юридичних наслідків, передбачених цим правочином, а отже ОСОБА_8 був єдиним власником спірного автомобіля.

Пунктами 4, 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, що набрав чинності 01 січня 2004 року, передбачено, що цей Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Вимогами частини першої статті 214 ЦПК України визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; а також яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто, суд позбавлений можливості одночасно відмовити в позові з підстав недоведеності позовних вимог та у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

При цьому відповідно статті 303 ЦПК України апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК України апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувалися із порушенням установленого порядку.

Суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, визнав порушення судом норм процесуального та матеріального права, які полягають у невстановленні часу виникнення правовідносин, та як наслідок застосування різних норм матеріального права (ЦК України у редакції 1963 та 2004 років), а також відмови у позові одночасно з двох підстав - недоведеність позовних вимог та пропуск строку позовної давності, проте не ухвалив з цих підстав нове рішення та не зазначив, які саме норми підлягають застосуванню при вирішенні вказаних правовідносин, а також не визначився з підставами для відмови у позові, оскільки відповідно до статті 304 ЦПК України суд апеляційної інстанції при розгляді справи керується правилами розгляду справи судом першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд усупереч вищевказаних положень норм процесуального права не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи та не встановив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи характер спірних правовідносин.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик