Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 750/5335/16-ц

провадження № 61-14281св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Автосіверсброк»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року у складі суддів: Шитченко Н. В., Бобрової І. О., Острянського В. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки LEXUS GS 300, номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, 2004року випуску, укладений 03 червня 2015 року між відповідачами; витребувати автомобіль на збереження на території незалежного спеціалізованого підприємства ПАТ «Чернігівагроавтосервіс» за її рахунок.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що колишній чоловік ОСОБА_2 без її згоди здійснив відчуження придбаного у шлюбі автомобіля, який є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому оспорюваний договір є недійсним на підставі статті 65 СК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 вересня 2016 року (у складі судді Рахманкулової І. П.) позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки LEXUS GS 300, номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, 2004 року випуску, укладений 03 червня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_2 одноособово розпорядився спірним автомобілем, продавши його ОСОБА_3 Отже, цей автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1 поза її волею, оскільки вона не надавала ОСОБА_2 згоди на його відчуження. Отримані від продажу кошти не були використані в інтересах сім'ї, оскільки автомобіль після продажу залишався у користуванні подружжя до кінця 2015 року, а в подальшому відповідач повідомив ОСОБА_1, що віддав автомобіль у тимчасове користування своєму синові. В силу частини другої статті 65 СК України договір купівлі-продажу спірного автомобіля є недійсним, а тому вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню. Проте суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача в частині витребування автомобіля на збереження на території незалежного спеціалізованого підприємства ПАТ «Чернігівагроавтосервіс» за рахунок позивача, оскільки задоволення такої вимоги впливає на права та інтереси та створює обов'язок для іншої особи - ПАТ «Чернігівагроавтосервіс», яке не є учасником справи. Крім того, відповідач є співвласником автомобіля і користування автомобілем має відбуватися за згодою обох власників.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, у цій частині позову відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що ОСОБА_3, купуючи автомобіль, за обставинами справи не міг не знати про те, що ОСОБА_2 не отримав згоди дружинина відчуження автомобіля. Умовами договору купівлі-продажу, зокрема пунктом 4, визначено, що продавець гарантує, що в момент підписання угоди транспортний засіб, який продається, нікому не продано, не подаровано, у спорі та під забороною (арештом) не перебуває. Наведені позивачем обставини щодо недобросовісності обох сторін при укладенні оспорюваного договору не підтверджені доказами. Крім цього, транспортний засіб відчужений ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, а тому за положеннями статті 65 СК України вважається, що при укладенні цієї угоди він діяв за усною згодою своєї дружини. ОСОБА_1 ці твердження в належний спосіб не спростувала. Таким чином, позивач не довела порушення свого права укладенням оспорюваної угоди. Крім цього, позивачем під час розгляду справи не надано доказів на підтвердження того, що при відчуженні автомобіля ОСОБА_2 діяв всупереч інтересам сім'ї або з метою уникнення подальшого розподілу спільного майна подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд вважав недоведеним той факт, що саме покупець діяв недобросовісно, проте представник ОСОБА_3 підтвердив, що покупець знав про те, що продавець перебуває у шлюбі, у зв'язку з чим потребується згода другого з подружжя на відчуження спільного майна. При посвідченні договору біржею перевірялися паспорти сторін, тобто, ОСОБА_3 міг дізнатися про перебування ОСОБА_2 у шлюбі із запису про укладення шлюбу у паспорті. Крім того, ОСОБА_2 відчужив автомобіль синові, а тому ОСОБА_3 зобов'язаний був знати про наявність співвласника автомобіля. Таким чином, оспорюваний договір є недійсним на підставі статті 65 СК України.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що автомобіль відчужено за усної згоди дружини, отримані від продажу кошти витрачено на інтереси сім'ї. Крім того, відсутність згоди другого подружжя на відчуження майна сама по собі не може бути підставою для визнання договору недійсним.

ОСОБА_3 у запереченні на касаційну скаргу зазначає, що автомобіль відчужено йому за згодою дружини продавця, якому він передав вартість придбаного майна.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

21 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Суди установили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2002 року по 31 травня 2016 року.

У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на ім'я ОСОБА_2 згідно довідки-рахунку від 17 червня 2014 року було придбано автомобіль марки LEXUS GS 300, номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2, 2004 року випуску. 03 червня 2015 року ОСОБА_2 продав автомобіль ОСОБА_3 за участю комісіонера - ТОВ «Автосіверброк» - за 49 тис. грн. 15 липня 2015 року транспортний засіб зареєстрований за ОСОБА_3

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року № 6-54цс17.

Посилання у касаційній скарзі, що ОСОБА_3 був обізнаним про те, що ОСОБА_2 відчужує спільне майно подружжя, не становлять підставу скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки обставини обізнаності покупця щодо статусу майна не оспорюються, ОСОБА_3 визнає, що ? частина автомобіля належала позивачу, та вказує на придбання цього майна без порушень прав ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що при укладенні ОСОБА_2 в період шлюбу договору щодо розпорядження спільним майном він діяв за згодою другого з подружжя, оскільки добросовісність покупця ОСОБА_3 доказами, які оцінено судом на предмет належності, допустимості, достатності та взаємного зв'язку, позивачем не спростована.

Нова оцінка доказів виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, а тому рішення апеляційного суду залишається без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик