Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 351/401/16-ц

провадження № 61-4076св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року у складі судді Боднарука М. В. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В., Соколовського В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 про переведення прав та обов'язків співвласника-боржника.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2014 року шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано. Відповідно до договору дарування від 26 листопада 2002 року їй та ОСОБА_2 у рівних частках на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно із звітом про незалежну оцінкувід 20 вересня 2013 року№ 13-149К ринкова вартість вказаного житлового будинку, без врахування вартості земельної ділянки, становить 48 725 грн 28 коп.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2006 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500 грн щомісячно.

Згідно з довідкою Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 23 лютого 2016 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 28 464 грн 80 коп.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила на підставі ст. 366 ЦК України в рахунок погашення заборгованості за аліментами у розмірі 28 464 грн 80 коп. перевести на неї право власності на частку, яка належить ОСОБА_2 у будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач з позовними вимогами до відповідача про виділ частки із спільного майна у натурі не зверталася. Також у відповідача немає іншого житла, ніж будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2016 року рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалене на підставі повного об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, воно в повній мірі відповідає вимогам закону. Виконавчий документ про стягнення з ОСОБА_2 аліментів знаходиться на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції, стягнення аліментів проводиться із заробітної плати боржника, тому позовні вимоги є необґрунтованими.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки тому, що 08 грудня 2015 року ОСОБА_1 зверталася до відповідача з вимогою, в якій пропонувала відповідачу врегулювати питання заборгованості за аліментами шляхом продажу належної йому частки житлового будинку. Однак вказана вимога відповідачем проігнорована.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 січня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2006 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 500 грн щомісячно (а. с. 6).

Згідно з довідкою Відділу державної виконавчої служби Снятинського районного управління юстиції від 23 лютого 2016 року заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів становить 28 464 грн 80 коп. При цьому зазначено, що стягнення аліментів проводиться із заробітної плати боржника (а. с. 13).

Відповідно до договору дарування від 26 листопада 2002 року сторонам у рівних частках на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 (а. с. 5).

Згідно зі звітом про незалежну оцінку від 20 вересня 2013 року № 13-149К ринкова вартість вказаного житлового будинку, без врахування вартості земельної ділянки, становить 48 725 грн 28 коп (а. с. 15-40).

Відповідно до довідки відділу архітектури, містобудування та містобудівного кадастру від 30 вересня 2013 року № 15 виділення частки одному з власників у житловому будинку АДРЕСА_1 є неможливим, так як відсутні окремі входи (а. с. 14).

08 грудня 2015 року ОСОБА_1 зверталася до відповідача з вимогою, в якій пропонувала відповідачу врегулювати питання заборгованості за аліментами шляхом продажу належної йому частки житлового будинку (а. с. 11).

Відповідно до статті 366 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред'явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї.

Якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші співвласники, спір вирішується судом.

У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших співвласників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу.

У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.

Порядок стягнення аліментів визначений Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті (опису), вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу, звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

У разі відсутності у боржника коштів та цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржникові інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на грошові кошти боржника. Боржник має право вказати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу. Остаточно черговість стягнення на кошти та інше майно боржника визначається державним виконавцем.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірах і обсягах, необхідних для виконання за виконавчим документом з урахуванням витрат на виконання та стягнення виконавчого збору. У випадках коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті, та апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, правильно застосували вказані норми законодавства України, дійшовши висновку про те, що кредитор може вимагати переведення на нього прав та обов'язків співвласника-боржника щодо належної йому частки у майні лише після того, коли останній відмовився виконати вимоги про продаж боржником своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від її придбання.

Посилання позивача на незгоду відповідача продати будинок є безпідставними, оскільки в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 визнавав боргові зобов'язання, погоджувався на відчуження будинку з метою погашення цієї заборгованості. Однак сторони не дійшли згоди щодо ціни продажу, а з визначеною у 2013 році вартістю житлового будинку АДРЕСА_1 в розмірі 48 725 грн 28 коп. відповідач не погоджувався, оскільки така ціна є заниженою.

Також є безпідставними доводи про те, що позивачем виконані вказівки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 грудня 2015 року, оскільки для задоволення позову на підставі вимог статті 366 ЦК України необхідно, щоб позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про виділ частки в натурі. Проте позивач із вимогою про виділ частки в натурі до суду не зверталася.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність ухвалених ними судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк