Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 756/13347/13-ц

провадження № 61-9864св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора міста Києва,

відповідачі: Київська міська рада, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником - ОСОБА_7, на рішення Оболонського районного суду міста Києва у складі судді Богдан О. О. від 12 березня 2014 року та рішення апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Барановської Л. В., Качана В. Я, Прокопчук Н. О. від 03 червня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2013 року заступник прокурора міста Києва звернувся до суду з позовом до Київської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, договору купівлі-продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Київської міської ради № 882/1938 від 09 липня 2009 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га, яка розташована у місті АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На виконання даного рішення останньому було видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на вказану земельну ділянку, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради за № 04-7-02257. В подальшому 30 вересня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, на підставі якого ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради 10 червня 2010 року за № 04-7-02572.

Посилаючись на порушення вимог земельного законодавства, допущені при виділенні і передачі земельної ділянки, а саме на незаконність передачі у приватну власність землі, яка відносилась до земель природоохоронного значення, заступник прокурора міста Києва просив суд визнати незаконним і скасувати рішення Київської міської ради, визнати недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку, визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки, визнати недійсним виданий ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку, витребувати у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу копію договору купівлі-продажу земельної ділянки, а також відновити становище, яке існувало до порушення шляхом визнання права власності на земельну ділянку за територіальною громадою міста Києва.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2014 року позов заступника прокурора міста Києва задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради від 09 липня 2009 року№882/1938 «Про передачу громадянину ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2».

Визнано недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зареєстрований 24 вересня 2009 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) за № 04-7-02257.

Також судом ухвалено відновити становище, яке існувало до порушення шляхом повернення в розпорядження Київської міської ради земельної ділянки, яка розташована по АДРЕСА_3 (кадастровий номер НОМЕР_3) вартістю 314816,19 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що в порушення вимог статей 9, 20, 39, 51, 52, 118, 121-124 ЗК України, статті 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», статей 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», вказану земельну ділянку, було незаконно вилучено із переліку зон зелених насаджень та передано рішенням Київської міської ради у приватну власність ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто для потреб, не пов'язаних з рекреаційними, що відповідно до вимог статей 21, 393 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Оскільки державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видано на підставі незаконного рішення Київської міської ради, тому він підлягає визнанню недійсним. Судом також зазначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, є договором, що порушує публічний порядок, він є нікчемним, що встановлено законом, а тому державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_5 підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 03 червня 2014 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 відхилено, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2014 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У вересні 2017 року ОСОБА_6, через представника - ОСОБА_7, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 03 червня 2014 року, в якій просить скасувати зазначені рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що станом на момент подання позову у даній справі власником спірної земельної ділянки по АДРЕСА_4 була скаржник - ОСОБА_6, що підтверджено договором купівлі-продажу, укладеним 23 червня 2010 року з ОСОБА_5 У серпні 2017 року їй стало відомо, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду міста Києва від 03 червня 2014 року, договір купівлі-продажу земельної ділянки, за яким право власності набуто ОСОБА_5, визнано недійсним, а вказану земельну ділянку повернуто у розпорядження Київської міської ради. Скаржник зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій ухвалено рішення без її участі, прийняті рішення впливають на її право власності на земельну ділянку, яку вона правомірно придбала у ОСОБА_5, її участь під час розгляду справи мала б вирішальне значення для прийняття правильного рішення у даній справі.

У вересні 2017 року заступник прокурора міста Києва подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_6, у яких не погоджується з доводами касаційної скарги, вважає її необґрунтованою, безпідставною та просить її відхилити, а рішення першої інстанції та ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

19 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України, в редакції яка діяла на час розгляду справи,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 статті 21 ЦК України, в редакції яка діяла на час розгляду справи,передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 09 липня 2009 року № 882/1938 «Про передачу ОСОБА_4 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на вул. АДРЕСА_1» ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,08 га для цілей та за адресою, вказаними у рішенні.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_4 видано акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 24 вересня 2009 року за № 04-7-02257.

30 вересня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки, на підставі якого ОСОБА_5 видано державний акт на право власності серії НОМЕР_2, який зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 10 червня 2010 року за № 04-7-02572.

Звертаючись до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою ОСОБА_6 зазначила, що ОСОБА_5 провів відчуження зазначеної земельної ділянки на її користь на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2010 року. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Висоцькою С. І., про що зроблено відповідний запис у Державному акті на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_2 та проведено державну реєстрацію шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру правочинів.

Таким чином на момент розгляду даної справи вона з 2010 року була законним власником спірної земельної ділянки, проте суди не залучили її до розгляду справи.

Статтею 324 ЦПК України, в редакції яка діяла на час подання касаційної скарги, визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 130 ЦПК України, в редакції яка діяла на час розгляду справи, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.

Відповідно до частини другої статті 35 ЦПК України, в редакції яка діяла на час розгляду справи, якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Проте зазначених вимог закону суди не врахували та розглянули справу без залучення ОСОБА_6, на права і обов'язки якої впливає ухвалене у справі рішення, що є порушенням її права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Подана представником відповідача ОСОБА_6 касаційна скарга обґрунтована вказаними вище обставинами щодо прийняття судами першої та апеляційної інстанцій рішення без залучення її до участі у справі, які впливають на її право власності на земельну ділянку, що є обов'язковою підставою для скасування оскаржених судових рішень в силу вимог пункту 8 частини першої статті 411 ЦПК України.

З урахуванням того, що порушення норм процесуального права були допущені як місцевим судом, так і апеляційним судом, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_7, задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 березня 2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 03 червня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв