Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 754/1027/15-ц

провадження № 61-13362св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва від

04 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що він є доктором юридичних наук, членом - кореспондентом Національної академії наук України, академіком Академії правових наук України, головним науковим працівником відділу теорії держави та права Інституту держави і права ім. В.Корецького НАН України, крім того був народним депутатом України 3-го та 4-го скликання. Відповідач у червні 2014 року звернувся із заявою до правоохоронних органів, у якій повідомив, що ОСОБА_4 нібито вчинив і є винним у трьох різних злочинах. Згідно з витягу від 21 липня 2014 року відомості за фактами, вказаними ОСОБА_5, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000232 від 11 червня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених статтею 170, частиною 1 статтею 189 та частиною 2 статтею 355 КК України. 03 листопада 2014 pоку слідчий Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві виніс постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення. Під час досудового розслідування слідчий викликав і допитував в якості свідка позивача та його дружину ОСОБА_7 Позивач вказав, що поширення відповідачем недостовірної інформації про нього відбулось шляхом: подання заяви до правоохоронних органів міста Києва про те, що позивач нібито вчинив і є винним у скоєнні трьох різних злочинів; публічних усних повідомлень у присутності близько десяти сторонніх осіб і самого позивача про те, що він скоїв ряд злочинів щодо відповідача та публікації коментаря відповідача на веб-сайті, що знаходиться у вільному доступі в мережі Інтернет. Внаслідок поширення відповідачем недостовірної інформації позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки недостовірні твердження відповідача негативно вплинули на честь позивача та його активне суспільне і громадське життя, значно порушили його стосунки з оточуючими людьми, посадовими особами органів влади. Позивач просив компенсувати йому моральну шкоду, розмір якої обрахувати за методикою О. М.Ерделевського, відповідно стягнути з ОСОБА_5 120 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок поширення завідомо неправдивої інформації, та вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок поширення завідомо неправдивої інформації, в розмірі 120 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поширена відповідачем недостовірна інформація мала офіційне розповсюдження широкому колу громадськості, носила публічний характер, у зв'язку з чим порушились стосунки позивача з оточуючими людьми, посадовими особами органів влади. Зазначені дії відповідача завдали глибоких моральних страждань ОСОБА_4, знизили його престиж та ділову репутацію та як наслідок призвели до погіршення психологічного стану та здоров'я літньої людини.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 травня 2015 року та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено той факт, що ОСОБА_5, звертаючись до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочинів, мав на меті поширити стосовно

ОСОБА_4 недостовірну інформацію та таким чином опорочити його честь, гідність та ділову репутацію. Оспорювана позивачем інформація, яку відповідач повідомив під час звернення до правоохоронного органу, не підлягає доведенню на достовірність у порядку цивільного судочинства на підставі статті 277 ЦК України. Також суд зазначив, що відповідача не було притягнуто до відповідальності за вчинення злочину, передбаченого статтею 383 КК України, та підозру з цього приводу йому не оголошували. Суд також зауважив, що відомості, викладенні в статті у мережі Інтернет на веб-сайті газети «ВЕСТИ», є оціночними судженнями, висловленими відповідачем, які не підлягають спростуванню та оспорюванню в суді.

24 квітня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам закону на підставі тих самих доказів, що були досліджені в суді першої інстанції, ухвалив незаконне рішення. Суд неправильно визначився із характером правовідносин, які виникли між сторонами, та застосував до них не ті норми законодавства. Зазначив, що апеляційним судом необґрунтовано застосовано норми права, на підставі яких йому відмовлено в позові, а норми, які підлягали застосуванню судом, були залишені поза увагою. Також зазначив, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі розгляду справи, оскільки встановив, що між ним та відповідачем існував цивільно-правовий спір. ОСОБА_4 вважає, що ухвалюючи рішення про відмову у позові, апеляційний суд жодним чином не спростував висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову та не зазначив, в чому полягало неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

ОСОБА_5 04 грудня 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначив, що рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим. Стверджує, що закриття кримінального провадження у справі не може бути підставою для визнання його винним у поширенні неправдивої інформації про злочин, оскільки йому не було пред'явлено обвинувачення за статтею 383 КК України, яка передбачає відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину. Зазначає, що повідомляти правоохоронні органи про кримінальні правопорушення є обов'язком громадян України, а звернення до органу, який компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, є особистим конституційним правом, передбаченим статтею 40 Конституції України. Також зазначає, що позивачем навмисно в позовній заяві було подано неправильну адресу відповідача.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами установлено, що 21 липня 2014 року за заявою відповідача від

11 червня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000232 внесені відомості за наступними фабулами:

1) ОСОБА_4 з червня 2013 року незаконно вимагає передачу грошових коштів від ОСОБА_5 з погрозою застосування насильства над останнім, правова кваліфікація -частина 1 стаття 189 КК України;

2) ОСОБА_4 з червня 2013 року здійснює незаконне перешкоджання законній діяльності МГО «Міжнародна ліга захисту прав громадян України», правова кваліфікація - стаття 170 КК України;

3) ОСОБА_4 за попередньою змовою з невстановленими особами

02 червня 2014 року здійснив примушування до виконання цивільно-правових зобов'язань ОСОБА_5, правова кваліфікація - частина 2 статті 355 КК України.

03 листопада 2014 року слідчим Шевченківського РУ ГУ МВС України в

м. Києві винесено постанову про закриття кримінального провадження за результатами розгляду матеріалів кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 170, частиною 1 статті 189 та частиною 2 статті 355 КК України.

Під час перевірки слідчим було встановлено, що ОСОБА_5 є керівником Міжнародної громадської організації «Міжнародна ліга захисту прав громадян України» (далі - МГО «Міжнародна ліга захисту прав громадян України»), товариства з обмеженою відповідальністю «Європейська ліга захисту прав громадян України» (далі - ТОВ «Європейська ліга захисту прав громадян України») та товариства з обмеженою відповідальністю «Багрес-Рекламно-Інформаційне Агентство» (далі - ТОВ «Багрес-Рекламно-Інформаційне Агентство»).

Ці організації за період з 01 червня 2013 року до 01 червня 2014 року орендували приміщення за адресою: вул. Прорізна, № 22, оф. 22 в м. Києві, власником якого є приватне підприємство «Юридична фірма «Ор-Дана» (далі - ПП «ЮФ «Ор-Дана»). Керівником ПП «ЮФ «Ор-Дана» є ОСОБА_7 дружина позивача, а засновником юридичної особи - сам позивач.

За період з листопада 2013 року до лютого 2014 року у орендарів утворилась заборгованість із орендних платежів, у зв'язку з чим позивач нагадував відповідачу, як представнику орендарів, про наявну заборгованість.

Також керівником ПП «ЮФ «Ор-Дана» орендарям направлялись відповідні повідомлення про прийняте рішення не продовжувати орендні відносини з ними.

Рішеннями Господарського суду м. Києва від 25 червня, 02 липня та 14 липня 2014 року з МГО «Міжнародна ліга захисту прав громадян України», ТОВ «Європейська ліга захисту прав громадян України», ТОВ «Багрес-Рекламно-Інформаційне Агентство» стягнуто на користь ПП «ЮФ «Ор-Дана» кошти в рахунок погашення заборгованості.

Однак, незважаючи на наведені обставини, відповідач як керівник юридичних осіб-орендарів продовжував використовувати приміщення без жодних правових підстав, при цьому всі витрати із утримання приміщення ніс власник, ПП «ЮФ «Ор-Дана».

04 червня 2014 року ПП «ЮФ «Ор-Дана» звернулось до ПАТ «Київенерго» із заявою про припинення енергопостачання приміщень, розташованих за адресою: вул. Прорізна, № 22, оф. 22 в м. Києві, з метою запобігання утворенню заборгованості із сплати за електроенергію.

Працівниками ПАТ «Київенерго» було відключено від енергопостачання це приміщення, проте орендарі незаконно приєднались до електромережі та несанкціоновано споживали електроенергію. Про факти незаконного приєднання та споживання електроенергії було поінформовано ПАТ «Київенерго» та Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, у зв'язку з чим працівниками ПАТ «Київенерго» та КП «ЖЕК «Михайлівська» було повторно відключено це приміщення від енергопостачання.

Слідчим також було встановлено, що на момент звернення ОСОБА_5 до правоохоронних органів ОСОБА_4 не здійснював незаконних дій щодо перешкоджання законній діяльності МГО «Міжнародна ліга захисту прав громадян України», а саме відключення від енергопостачання орендованого приміщення та участі в них не брав. Перевіркою також не виявлено доказів вчинення ОСОБА_4 дій, які б могли кваліфікуватись як незаконне вимагання передачі грошових коштів від відповідача. Також відсутні будь-які докази щодо погроз застосування позивачем насильства позивачем до відповідача. Не підтвердилося й примушування ОСОБА_4 ОСОБА_5 до виконання цивільно-правових зобов'язань.

Також в мережі Інтернет на веб-сайті газети «ВЕСТИ», під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2» ІНФОРМАЦІЯ_1 було опубліковано статтю такого змісту:

«Организация известного правозащитника ОСОБА_5 - «Международная организация Международная лига защиты прав граждан Украины» - вынуждена была приостановить работу сразу нескольких филиалов. По словам самого ОСОБА_5, они столкнулись с новой преступной схемой. «Несколько лет мы арендовали офис у юридической фирмы «Ордана». Сделали тут ремонт, вложили деньги. Позже появился арендодатель и повысил цену в два раза, причем часть денег я должен был платить налом. А год назад он решил повысить цену еще, но я отказался.

1 июня у нас заканчивался договор аренды. И тут накануне в двери врываются люди, оказалось, что это водитель и охрана арендодателя. Мне пришлось вызвать милицию. Он подает на нас в суд. Я не против, пожалуйста, давайте решать это в суде! В течение года до этого владелец угрожал отключить нам свет, и тут является представитель «Киевэнерго» и отрезает нам электричество. Объясняет, что хозяин помещения написал заявку - мол, отключите у меня свет. Это просто какой-то рэкет и вымогательство. Мы несколько лет исправно платили за офис, потратили деньги на ремонт, у нас есть все документы, а теперь нас выселяют. Чтобы найти новый офис нужно время и снова деньги. Да и дело в суде, нужно дождаться решения. Это очень похоже на схему по вымогательству. Мы вынуждены закрыть свои 400 филиалов по всей Украине, поскольку сервер находится тут, где отключают электричество. Я обратился в прокуратуру по факту вымогательства и прекращаю работу. Но теперь так могут действовать все арендодатели» - говорит ОСОБА_5.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Отже, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від

27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - постанова), юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

У пункті 16 Постановироз'яснено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України.

Викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої іншими особами порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь і гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Такий висновок міститься в Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року №8-рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення частини 1 статті 7 ЦК Української РСР.

Матеріали цієї справи не містять даних стосовно притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 383 КК України, а саме за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу досудового розслідування про вчинення злочину.

Таким чином, заява про вчинення злочину, подана відповідачем до правоохоронних органів, які за законом наділені повноваженнями перевіряти цю інформацію на достовірність, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Доказів того, що метою звернення ОСОБА_5 до правоохоронних органів із заявами про вчинення злочинів було саме намагання опорочити честь, гідність та ділову репутацію позивача матеріали справи не містять.

Стосовно розміщення інформації в мережі інтернет на веб-сайті газети «ВЕСТИ», необхідно зазначити, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Відповідно до статті 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті

10 Конвенції («Лінгенс проти Австрії», № 12/1984/84/131, § 46, ЄСПЛ, від

8 липня 1986 року).

За змістом статті, розміщеної в Інтернеті на веб-сайті газети «ВЕСТИ», викладена в ній інформації стосується юридичної фірми «Ордана» та орендодавця, проте вона не містить ні прізвища, ні імені, ні по батькові позивача.

Вживання відповідачем слів: «Это просто какой-то рэкет и вымогательство» є оціночними судженнями, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Також матеріали справи не містять доказів стосовно того, що відповідач публічно звинувачував позивача у вчиненні злочинів.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року).

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті

60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують, на законність рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, і про це свідчать матеріали справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик