Справа № 750/4975/15-ц Провадження № 22-ц/795/429/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Онищенко О. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

cуддів: Губар В.С., Кузюри Л.В.

при секретарі: Бивалькевич Т.В.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Регіональний сервісний центр в Чернігівській області

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Регіонального сервісного центру в Чернігівській області про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя (суддя Рахманкулова І.П.), ухвалене о 18 год. 01 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 11січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнень просив: визнати автомобіль НОМЕР_1, 2008 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача 50% вартості автомобіля, а також 50% витрат, здійснених позивачем протягом 2012-2013 років на утримання спільного майна, а саме 26300 грн 56 коп. за документами, які підтверджують факт здійснення поточного ремонту автомобіля; визнати будинок за адресою: м.Чернігів, 1 пров.Орджонікідзе, 3, кв.2 зі всіма надвірними спорудами спільним майном колишнього подружжя; виділити ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в натурі по 1/2 частині будинку зі всіма надвірними спорудами кожному; скасувати і визнати недійсними операції, здійснені у ВРЕР м.Чернігова (центр ДАІ 7401), починаючи з 19 травня 2015 року із зняття з обліку, перереєстрації автомобіля марки Hyundai Tucson; скасувати і визнати недійсною операцію з купівлі-продажу автомобіля марки Hyundai Tucson між ОСОБА_3 та третіми особами; визнати особистим майном ОСОБА_2: телевізор «Philips», ікону «Божої Матері з немовлям» з камінням бурштину розміром 30 х 50 см, ікону «Божої Матері з немовлям» ручної роботи з бісеру розміром 60 х 80 см, книги «БРЕМ» «Жизнь животных» та «Жизнь растений», інші книжки (енциклопедії, юридична література, рукописи), власні фотоальбоми, в тому числі за часів служби в Збройних силах, навчання у військовому училищі з документами про участь у бойових діях, грамоти, вивезені ОСОБА_3 разом із різьбленою стінкою, на якій вони зберігалися, стінка ручної роботи різана з дерева (білий ясень), ноутбук марки «Samsung»; визнати набуте спільно під час проживання та поділити майно: спортивний тренажер, холодильник марки LG, мікрохвильова піч марки LG. Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з серпня 1991 року по травень 2010 року, який розірвано 20 травня 2010 року. Під час шлюбу сторонами на підставі договору дарування було набуто житловий будинок за адресою: 1 пров. Орджонікідзе, 3/2 в м.Чернігові, власниками якого у рівних частинах є сторони. Оскільки між колишнім подружжям виникають спори про порядок користування і володіння будинком, ОСОБА_2 і просив поділити його в натурі. Також позивач вказував, що на початку 2008 року він у кредит придбав спірний автомобіль, який зареєстрував на своє імя, і у 2012 році на утримання спільного майна в належному стані (автомобіля Hyundai Tucson) він витратив близько 28295 грн 32 коп., а у 2013 році 24305 грн 80 коп. За доводами ОСОБА_2, жодної згоди на відчуження спірного автомобіля він не давав, проте автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя і для здійснення будь-яких правочинів щодо нього ОСОБА_3 була зобовязана отримувати від чоловіка нотаріально завірену письмову згоду на здійснення операції з відчуження рухомого майна.

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічною позовною заявою, в якій з урахуванням уточнень просила: визнати автомобіль НОМЕР_2, спільною сумісною власністю подружжя; поділити майно, набуте сторонами за час шлюбу, визнавши право власності за ОСОБА_3 на 1/2 частку вказаного автомобіля. Зустрічний позов мотивовано тим, що сторони перебували у шлюбі з 30 серпня 1991 року по 20 серпня 2010 року, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 20 трваня 2010 року. У період шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль НОМЕР_3, на підставі біржової угоди від 05 листопада 2009 року, який і просила поділити між сторонами як спільне майно подружжя.

20 червня 2017 року ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова розєднано позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності ( поділ будинку в натурі) у самостійне провадження.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 січня 2018 року провадження у справі за позовом ОСОБА_2 в частині вимог, заявлених до ОСОБА_3 про визнання особистим майном: телевізора «Philips», ікони «Божої Матері з немовлям» з камінням бурштину розміром 30 х 50 см, ікони «Божої Матері з немовлям» ручної роботи з бісеру розміром 60 х 80 см, книги «БРЕМ» «Жизнь животных» та «Жизнь растений», інших книжок (енциклопедії, юридичної літератури, рукописів), власних фотоальбомів, в тому числі за часів служби в Збройних силах, навчання у військовому училищі з документами про участь у бойових діях, грамот, стінки ручної роботи різаної з дерева (білий ясень) закрито на підставі п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено; визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль марки «Hyunday Tucson», номер кузова НОМЕР_4, 2008 року випуску; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 140410 грн 39 коп. в рахунок компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки «Hyunday Tucson», номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску; в іншій частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Регіонального сервісного центру в Чернігівській області відмовлено; визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 автомобіль марки «TOYOTA 4 RUNNER», номер кузова (шасі) T111LND909005141, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5; визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «TOYOTA 4 RUNNER», номер кузова (шасі) T111LND909005141, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 С.М. судові витрати, а саме: 243 грн 60 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 2812 грн 80 коп. витрат за проведення судової експертизи, а всього 3056 грн 40 коп.; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551 грн 20 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору; стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 243 грн 60 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що автомобіль марки «Hyunday Tucson», номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску був придбаний подружжям у період шлюбу, зареєстрований на ОСОБА_2, а пізніше перереєстрований на іншого члена сімї, проте залишився обєктом права спільної сумісної власності подружжя, адже договору про відчудження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя, який відповідно до ч.2 ст.64 Сімейного кодексу може бути укладений без виділу цієї частки, укладено не було. Оскільки ОСОБА_3 19.06.2015 року здійснила відчуження вказаного автомобіля ОСОБА_4, через ТОВ « Денал Автотрейдінг» без згоди іншого співвласника, суд першої інстанції, вважав за необхідне задовольнити вимогу позивача та стягнути з відповідача половину вартості автомобіля, право на який він мав. Враховуючи, що частка позивача ОСОБА_2 у спільній сумісній власності подружжя становила 1/2, суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 половину вартості автомобіля, що визначена висновком експерта, а не виходячи з вартості визначеною договором купівлі-продажу автомобіля, оскільки автомобіль було продано за договірною ціною. Оскільки ОСОБА_2 вважав автомобіль марки «Hyunday Tucson», номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску спільним майном подружжя, безперешкодно користувався ним, а відповідач ОСОБА_3 вважала вказаний автомобіль її особистим майном, а тому після постановлення 25.09.2012 року Ріпкинським районним судом Чернігівської області про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про витребування автомобіля, свідоцтва про його реєстрацію та комплекту ключів від нього, ОСОБА_2 21.05.2015 року, тобто в межах строку позовної давності, звернувся до суду з позовом про поділ автомобіля, як спільного майна подружжя, тому строк позовної давності до вимог про поділ майна подружжя зокрема, спірного автомобіля марки «Hyunday Tucson», не пропущено. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення 26300 грн 56 коп. витрат на утримання автомобіля упродовж 2012-2013 років, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач користувався спірним автомобілем одноосібно, а тому і ніс витрати на його обслуговування, і такі витрати не є витратами на утримання спільного майна в розумінні ст. 360 Цивільного кодексу України. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про поділ порівну між колишнім подружжям наступного майна: холодильника марки LG двокамерного сталевого кольору, спортивного тренажера, мікрохвильової печі LG сталевого кольору, а також вимог про визнання особистим майном ОСОБА_2 ноутбука марки Samsung діагоналлю 15,6 см., сріблясто сірого кольору з глянцевою поверхнею, суд виходив з того, що оскільки позивачем не зазначено індивідуальні ознаки речей, про поділ яких він заявив вимогу, не надав доказів щодо їх придбання та часу придбання, року виготовлення тощо, що робить неможливим ідентифікацію таких речей, а також не надано жодних доказів фізичної наявності у когось з колишнього подружжя таких речей на час розгляду справи судом. Також суд першої інстанції не знайшов підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині визнання недійсними та скасування операцій із зняття з обліку, перереєстрації автомобіля марки HYUNDAI ТUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_6, номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску та операцій з купівлі-продажу вказаного автомобіля, виходячи з того, що судом не встановлено порушень прав позивача з боку Регіонального сервісного центру в Чернігівській області у вказаний позивачем у позовній заяві спосіб. Ефективним способом захисту порушеного права позивача є стягнення з відповідача ОСОБА_3 грошової компенсації половини вартості придбаного під час шлюбу автомобіля, а тому суд також не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача про скасування та визнання недійсною операції з купівлі-продажу автомобіля марки HYUNDAI ТUCSON, реєстраційний номер НОМЕР_6, номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску, між ОСОБА_3 та третіми особами. Також відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частину автомобіля HYUNDAI ТUCSON, номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску, оскільки на час розгляду справи вказаний автомобіль є власністю ОСОБА_5, тобто не є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд першої інстанції задовольняючи зустрічний позов виходив з того, що автомобіль марки «TOYOTA 4 RUNNER», номер кузова (шасі) T111LND909005141, 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5 придбаний під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і ОСОБА_2, заперечуючи проти позову, не надав суду доказів на підтвердження того, що вказаний автомобіль придбаний за його особисті грошові кошти, а тому автомобіль є спільним майном подружжя і підлягає поділу у рівних частинах з урахуванням вимог ст.ст. 60, 61, 68, 69, 70 Сімейного кодексу України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначене рішення суду в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні його позову відмовити. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Позивач за зустрічним позовом вважає, що суд першої інстанції довільно,керуючись власним розсудом, вважав доведеними обставини в розумінні ч.4 ст.82 ЦПК України рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25.09.2012 року, які судом зазначеним рішенням не встановлювались, а лише описані в описовій частині рішення, де суд виклав своє бачення певних обставин справи. ОСОБА_3 вважає, що законодавчими актами, які діяли на час укладення угоди на товарній біржі 08.05.2008 року, було чітко врегульовано, що угоди укладені на товарних біржах встановлюють право власності особи на транспортний засіб, тоді як суд прийшов до хибного висновку про те, що на підставі біржової угоди від 08.05.2008 року відбулась фактична перереєстрація автомобіля з одного подружжя на іншого з залишенням права спільної власності подружжя на це майно. З огляду на таку позицію суду вона з колишнім чоловіком повинні були подати для перереєстрації спірного автомобіля подружжя спільну заяву про саме таку перереєстрацію та копії свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя, які не подавались та у нотаріуса не замовлялись. Також ОСОБА_3 посилається, що суд невірно стягнув з неї половину вартості автомобіля за ціною на день проведення експертизи, оскільки автомобіль у ДТП отримав значні механічні пошкодження і саме після цього автомобіль було продано ОСОБА_4 за нижчою ціною. За доводами позивача за зустрічним позовом, суд безпідставно не застосував строк позовної давності щодо поділу спірного автомобіля, враховуючи, що про перехід прав власності позивач знав з 2008 року, оскільки свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у нього. Неузгодженими є висновки суду, на думку апелянта, про визнання автомобіля HYUNDAI ТUCSON, номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя, оскільки суд мотивує своє рішення по одному, а ухвалює протилежно своїй позиції.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 в повному обсязі, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позивач за первісним позовом вказує, що біржовий договір Товарної біржі «Укральянс» є сфальсифікованим, оскільки в ньому відсутній його підпис і підпис самої ОСОБА_3, зазначений договір ним ніколи не укладався, не підписувався та на його укладення нікому він згоди не давав. Також ОСОБА_2 звертає увагу, що зазначена біржова угода датується 08.05.2008 року, а шлюб між сторонами розірвано 20.05.2010 року, тобто зазначена угода була укладена під час шлюбу, що не спростовує презумпцію належності спірного автомобіля до спільної власності подружжя. Позивач за первісним позовом вказує, що правові підстави, передбачені ст.57 СК України, які давали б можливість вважати спірний транспортний засіб особистою приватною власністю відповідача, відсутні. Крім того, ОСОБА_2 посилається, що ним не пропущені строки позовної давності щодо поділу майна колишнього подружжя, оскільки розгляд справ про поділ майна розпочався ще в 2012 році, а остаточно крапка поставлена з прийняттям рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04.01.2018 року.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Згідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки ОСОБА_3 оскаржується рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення первісного позову ОСОБА_2, тобто в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя і поділ автомобіля марки «Hyunday Tucson», то рішення суду першої інстанції переглядається апеляційним судом лише в зазначеній частині.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку і не суперечать нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що з серпня 1991 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 20 травня 2010 року.

25.04.2008, тобто під час перебування сторін у шлюбі, було придбано автомобіль HYUNDAI ТUCSON, номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску, д.н.з АА 5550 НН, який зареєстрований на ОСОБА_2 (а.с.10-12, 89 том 1)

11.12.2008 вказаний автомобіль перереєстровано на ОСОБА_3 з відміткою про право керування ним ОСОБА_2 (а.с.59 том 1)

ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції надано копію біржової угоди від 08.05.2008, згідно якої ОСОБА_2 продав автомобіль, а саме належну позивачу частку у ньому, своїй дружині ОСОБА_3 за 10 грн., у зв'язку з чим, на думку відповідача, вказаний автомобіль перестав бути об'єктом спільної сумісної власності і став особистим майном ОСОБА_3, а тому вона вчиняла угоду по його продажу без згоди позивача (а.с.90 том 1)

Відповідач ОСОБА_3 вважала спірний автомобіль HYUNDAI ТUCSON, номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску, д.н.з АА 5550 НН своїм особистим майном, а тому у 2012 році зверталася до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_2 з вимогою про витребування автомобіля, свідоцтва про його реєстрацію та комплекту ключів від нього з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди.

Проте, рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25.09.2012 у справі №2518/1331/2012, яке набрало законної сили, їй було відмовлено у задоволенні позову.

Суд мотивував своє рішення тим, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2, а не особистою власністю позивача ОСОБА_3, як вважає остання. Враховуючи те, що віндикаційний позов пред'являється власником, що не володіє майном до не власника, який незаконно володіє цим майном, а в данному випадку ОСОБА_2 нарівні з ОСОБА_3 являється співвласником спірного автомобіля, набутого під час шлюбу, тобто не є особою, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа автомобілем (а.с.13-14 том 1)

Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Наведеною нормою ЦПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції на власний розсуд вважав встановленими обставини про те, що автомобіль HYUNDAI ТUCSON, номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску, д.н.з АА 5550 НН є спільною сумісною власністю позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2, рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 25.09.2012 року є помилковими та довільними, оскільки суд відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про витребування автомобіля, свідоцтва про його реєстрацію та комплекту ключів від нього з чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди мотивував відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 виходячи з того, що зазначений автомобіль є спільною власністю подружжя, а тому ОСОБА_2 не є особою, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа автомобілем.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що на підставі біржової угоди від 08.05.2008 ОСОБА_3 стала одноосібним власником автомобіля, адже цей автомобіль був придбаний подружжям у період шлюбу, зареєстрований на позивача, а пізніше перереєстрований на іншого члена сім'ї, проте залишився об'єктом права спільної власності подружжя, адже договору про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя, який відповідно до ч.2 ст. 64 Сімейного кодексу України може бути укладений без виділу цієї частки, укладено між подружжям не було.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на інший порядок відчудження та набуття у власність подружжям майна передбачений «Порядком державної реєстрації ( перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів,мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» затверджена постановою кабінету міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 суперечать ст. 7 СК України та є довільним трактуванням закону

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 СК України, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації, оскільки спірний автомобіль набутий сторонами за час перебування їх у шлюбі та відчужений відповідачем без згоди позивача, чим порушено право власності останнього.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість захисту порушених прав позивача шляхом стягнення у порядку поділу спільного майна подружжя з відповідача на його користь половини вартості спірного майна.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності вартості автомобіля HYUNDAI ТUCSON, номер кузову KMHJN81VP8U868325, 2008 року випуску, д.н.з АА 5550 НН визначеної висновком судової автотоварознавчої експертизи №172 від 16.12.2017 року проведеної Чернігівським науково дослідним експертно криміналістичним центром МВС України, реальній вартості проданого автомобіля, задоволенню не підлягають, оскільки вказана у цьому висновку вартість не спростована відповідачем, що в силу принципу змагальності є його процесуальним обов'язком у випадку заперечення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції наслідків спливу строків позовної давності, оскільки суд мотивовано прийшов до висновку про те, що перебіг строку позовної давності починається з часу порушення права позивача, а не з дати розірвання шлюбу.

Інші аргументи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення суду постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 січня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 04 січня 2018 року.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:Судді: