Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 754/10112/16-ц

провадження № 61-17419св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова НадіяАнатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року у складі судді Панченко О. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 рокуу складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Поливач Л. Д., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобов'язання співвласників квартири усунути перешкоди у розпорядженні майном та надати оригінал правовстановлюючого документа на квартиру, посилаючись на те, що йому та відповідачам належить на праві власності в рівних частках квартира АДРЕСА_1. Свідоцтво про право власності на житло знаходиться у розпорядженні відповідачів. Він вирішив подарувати належну йому 1/3 частину квартири своїй дружині ОСОБА_5, а тому 22 червня 2016 року звернувся через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскову Н. А. до відповідачів із проханням надати йому оригінал правовстановлюючого документа на спірну квартиру. ОСОБА_3 з'явилася до офісу нотаріуса, однак у зв'язку з тим, що у вказаний у заяві час приватний нотаріус вчиняв іншу нотаріальну дію, відповідач, нічого не пояснюючи, залишила офісне приміщення. Після цього він ще раз через приватного нотаріуса звернувся до відповідачів з аналогічним проханням, однак вони відмовили у наданні свідоцтва про право власності на житло, мотивуючи це тим, що оригінал вказаного документа знаходиться у ОСОБА_2, яка у запропонований нотаріусом час буде знаходитися в Росії і на територію України повернеться через пів року. Проте, як йому стало відомо пізніше, ОСОБА_2 в зазначений нотаріусом час насправді була в місті Києві. Враховуючи викладене, просив усунути перешкоди у розпорядженні майном шляхом зобов'язання відповідачів надати йому оригінал свідоцтва про право власності на спірну квартиру для укладення договору дарування належної йому частини квартири.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року позов задоволено. Ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_1 у розпорядженні майном шляхом зобов'язання інших співвласників квартири ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 оригінал свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого 29 травня 2006 року Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації згідно із розпорядженням (наказом) № 790, для можливості укладення договору дарування частини квартири.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 червня 2017 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що своїми діями відповідачі чинять перешкоди позивачу як співвласнику квартири розпорядитися своїм майном, а тому його порушене право підлягає захисту.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

10 травня2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подалидо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року, а справу направити на новий розгляд.

Касаційна скарга ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотивована тим, що вони не порушували право позивача на розпорядження частиною квартири, оскільки право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Свідоцтво про право власності фактично завжди знаходилося у квартирі, ключі від якої у позивача є. Спору між сторонами не існує, оскільки в суді першої інстанції вони дійшли згоди щодо продажу квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито провадження у цій справі, а ухвалою від 09 листопада 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 квітня 2018 року справу № 754/10112/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить в рівних частках квартира АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на майно, виданим 29 травня 2006 року Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації.

Між сторонами тривалий час існує спір щодо можливості вільного користування квартирою. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 червня 2015 року було зобов'язано відповідачів усунути перешкоди в користуванні та розпоряджанні позивачем кімнатою площею 14,9 кв. м з балконом у спірній квартирі.

Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).

Відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про нотаріат» угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Згідно зі статтею 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 заперечила проти задоволення позову, посилаючись на те, що сторони вирішують питання щодо продажу квартири. Якщо позивач подарує свою частку у квартирі, то це може вплинути на вартість майна.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність задоволення позову, оскільки ненадання відповідачами оригіналу правовстановлюючого документа свідчить про перешкоджання позивачу як співвласнику спірної квартири розпорядитися своїм майном.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення по суті спору, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявників у касаційній скарзі на те, що вони не порушували право позивача на розпорядження частиною квартири, оскільки право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, не заслуговують на увагу.

За загальним правилом частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Проте згода співвласників є необхідною лише для здійснення права володіння та користування спільним майном. Розпоряджатися своєю часткою кожен співвласник може самостійно.

Доводи касаційної скарги про те, що спір між сторонами відсутній, спростовуються запереченнями відповідачів проти вимог позивача та тією обставиною, що спір у позасудовому порядку не вирішено.

Доводи заявників про те, що сторони виявили намір продати квартиру, не є підставою для відмови у позові. Рішення у цій справі не перешкоджає співвласникам разом відчужити спірне майно.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик