Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 308/134/00/14-ц

провадження № 61-19989св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого: Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач -ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2016 року, у складі головуючого-судді Зарютіна П. В., та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, у складі суддів: Подліянової Г. С., Кримської О. М., Дашковської А. В.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості.

Позов мотивовано тим, що заявою про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу від 26 лютого 2013 року № KІ00A-47775511 ОСОБА_3 виразила своє бажання щодо приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, що розміщені на веб-сайті privatbank.ua. Заява про приєднання до Умов та Правил надання фінансового лізингу, додатки до неї, Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи разом складають Договір фінансового лізингу, що укладений на підставі статей 633, 634 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно укладеного 26 лютого 2013 року договору лізингу між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, остання отримала у платне користування автомобіль марки Geely, модель FЕ1, номерний знак НОМЕР_1, вартістю 123900,00 грн та зобов'язалась сплачувати щомісячні платежі, у строк та у розміри, встановлені графіком лізингових платежів, переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Вказаний вище автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

У зв'язку з невиконанням умов вищезазначеного договору лізингу у відповідача утворилась заборгованість розмірі 128113,99 грн.

На підставі вищезазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір фінансового лізингу від 26 лютого 2013 року укладений між сторонами, предметом якого є транспортний засіб, усупереч вимогам статті 799 ЦК України не був нотаріально посвідчений, то ж за частиною 2 статті 215 ЦК України є нікчемним і не підлягає визнанню судом недійсним за законом, а нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2016 року залишене без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення у справі ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки чинним законодавством не передбачені умови для обов'язкової нотаріальної форми договору фінансового лізингу.

Крім того, спірні правовідносини регулюються лише Законом України «Про фінансовий лізинг».

15 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості, призначено до судового розгляду.

20 квітня 2018 року справу № 336/2261/16-ц та матеріали касаційного провадження Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційного інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 26 лютого 2013 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу, згідно якого відповідач отримала у платне користування автомобіль марки «Geely», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та зобов'язалася сплачувати банку щомісячні платежі, пов'язані з виконанням договору лізингу, у строк та у розмірі встановлені у додатку 2 Графік лізингових платежів, з переходом права власності на предмет лізингу по закінченню строку виконання договору. Зазначений автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до умов додатків № 1, 2 до цього договору вартість предмета лізингу становить 123900,00 грн; авансовий платіж - 33200,00 грн; щомісячний платіж - 3103,49 грн, який включає в себе: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу; винагорода за користування предметом лізингу; винагорода за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частинами першою та другою статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши факт укладення договору фінансового лізингу від 26 лютого 2013 року з порушенням вимог статті 799 ЦК України, дійшов правильного висновку про його недійсність на підставі частини другої статті 215 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року № 61-2920св18, 28 березня 2018 року № 61-5119цс18.

Доводи касаційної скарги про те, що чинним законодавством не передбачено умови для обов'язкової нотаріальної форми договору фінансового лізингу, а сторонами дотримано вимоги статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» щодо укладення договору лізингу у письмовій формі, й суд не дослідив правової природи договору фінансового лізингу, спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень та наявними у справі доказами. При цьому суди достатньо повно установили обставини справи, які мають значення для вирішення спору, правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Доводи касаційної скарги про те, що спірні правовідносини регулюються лише Законом України «Про фінансовий лізинг», є помилковими, оскільки за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Карпенко

А. С. Олійник

Г. І. Усик