Постанова

Іменем України

14 червня 2018 року

м. Київ

справа № 490/2488/16-ц

провадження № 61-10771св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, державне комунальне підприємство «Житло», товариство з обмеженою відповідальністю «Житло», ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Центральний-1», Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М.,

встановив:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, державного комунального підприємства «Житло», товариства з обмеженою відповідальністю «Житло», ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Центральний-1», Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_7, у якому, уточнивши вимоги, просив встановити факт його постійного проживання у квартирі АДРЕСА_1, визнати недійсним та скасувати розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 10 липня 2000 року № 6213-р про передачу зазначеної квартири у спільну сумісну власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане 12 липня 2000 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 Скасовано розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 10 липня 2010 року № 6213-р про приватизацію ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вказаної квартири. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 12 липня 2000 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на право спільної часткової власності на спірну квартиру.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 04 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року залишено без змін.

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції з заявою про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року.

Такими обставинами вважав те, що касаційний суд у вищезазначеній ухвалі від 12 липня 2017 року визнав законним рішення суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні його позову, посилаючись на частину п'яту статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», яка не була застосована апеляційним судом.

Крім того, рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 березня 2016 року (справа № 490/4622/15-ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2016 року, скасовано розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 28 лютого 2000 року № 3830-р про приватизацію ним і ОСОБА_7 іншої квартири АДРЕСА_2, у зв'язку з відсутністю його волевиявлення на участь у приватизації вказаної квартири. На думку заявника, дане рішення підтверджує факт його постійного проживання у спірній квартирі та є підставою для визнання недійсною приватизації ОСОБА_5 і ОСОБА_6 цього житла.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., Яворської Ж. М., у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

У лютому 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_4 надійшла касаційна скарга, у якій він, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Залишаючи без задоволення заяву про перегляд рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, суд апеляційної інстанції, застосувавши положення статті 361 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції, чинній на час подання заяви, врахувавши роз'яснення пунктів 3, 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами», виходив із того, що зазначені заявником обставини не є нововиявленими.

Підставою для відмови у позові була недоведеність позивачем факту його постійного проживання у спірному житловому приміщенні та права користування ним.

Обставин, які водночас мають істотне значення для розгляду справи та можуть спростувати висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову, а також підтвердити той факт, що заявник проживав у цій квартирі на момент її приватизації відповідачами, він не навів.

Колегія погоджується з висновками апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 361 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання заяви) рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Підставами для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами є істотні для справи обставини, що не були відомі і не могли бути відомі особі, які звертається із заявою, на час розгляду справи (пункт 1 частини другої статті 361 ЦПК України в редакції, чинній на час подання заяви).

Аналогічні положення містяться також у частинах першій та другій статті 423 чинного ЦПК України.

Необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов'язки осіб, які беруть участь у справі.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Колегія погоджується з висновком апеляційного суду про те, що визнання недійсною приватизації ОСОБА_4 іншої квартири АДРЕСА_2 не є правовою підставою для підтвердження юридичного факту його постійного проживання у спірній квартирі АДРЕСА_1 та не свідчить про порушення права заявника на її приватизацію.

Посилання на висновок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 12 липня 2017 року) про те, що підставою для відмови у задоволенні позову є положення частини п'ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», також не може вважатися нововиявленою обставиною у розумінні ЦПК України.

Таким чином, апеляційний суд, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, з дотриманням вимог процесуального права дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про перегляд у зв'язку з нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 липня 2016 року.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв'язку з наведеним на підставі частини третьої статті 401 ЦПК України колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат