Провадження № 22-ц/780/1547/18 Доповідач у 2 інстанції Мельник Я. С.
Категорія 47 08.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

08 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Мережко М.В.,

за участі секретаря Удовиченко В.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визначення місця проживання малолітніх дітей,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в якому просила визначити місце проживання її малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1., та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з нею, обґрунтовуючи вимоги тим, що вона перебуває з відповідачем ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, але з лютого 2017 року сторони припинили подружні стосунки, проживають окремо, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, вчиняє щодо неї психологічно-насильницькі дії, які полягають в постійних погрозах, шантажу, вчиненні дій, які позбавляють її вільно спілкуватися та бачитися з донькою ОСОБА_4.

Вказує, що вона разом з малолітніми дітьми проживає в квартирі, яка придбана сторонами під час шлюбу, проте зареєструвати своє місце проживання та місце проживання дітей не має можливості, оскільки дане житло зареєстроване за відповідачем, який не дає згоди на реєстрацію її та дітей в цій квартирі.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2017 року позов задоволено, визначено місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 разом з ОСОБА_3

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність виняткових обставин, які б давали підстави для відібрання у нього дітей на користь позиваки, крім того сама ОСОБА_3, на його думку, не має достатнього доходу та можливостей для забезпечення належних умов для життя та розвитку дітей.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з метою забезпечення інтересів дітей, враховуючи їх малолітній вік, їх фізичний і психологічний стан та, враховуючи ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, стан їх здоров'я, висновок Служби у справах дітей та інші обставини, які мають значення для справи, саме позивачка може забезпечити належні умови проживання і виховання .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 2009 року. Під час шлюбу у них народилось двоє дітей - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2

10 листопада 2017року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду з відповідача на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання двох малолітніх дітей та коштів на особисте утримання позивачки (а.с.37)

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи наданої управлінням адміністративних послуг БМР від 04 вересня 2017 року, позивачка разом з малолітніми дітьми проживають без реєстрації за адресою АДРЕСА_1.

З матеріалів справи також вбачається, що протягом 2017 року до Білоцерківського відділу поліції від ОСОБА_3 надійшло ряд звернень щодо неправомірних дій з боку її чоловіка ОСОБА_2 Зокрема, 16.08.2017року звернення щодо викрадення особистих речей, 31.08.2017року позивачка звернулась з заявою про те, що її чоловік взяв на прогулянку їх доньку ОСОБА_4 та не повернув, 01.09.2017року звернення щодо викрадення особистих документів позивачки тощо.

Згідно довідки Білоцерківського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 03.10.2017року, вбачається, що на усне звернення знайомих сім'ї ОСОБА_2, які повідомили про складну ситуацію в сім'ї, 05.09.2017 року фахівцем із соціальної роботи було здійснено візит в сім'ю за адресою АДРЕСА_1, з метою проведення оцінки потреб у наданні соціальних послуг.

Матеріали справи містять акт оцінки потреб дитини та сім'ї, складений Білоцерківським міським Центром соціальної служби сім'ї та молоді від 08 вересня 2017 року де зазначено, що діти разом зі своєю матір'ю проживають в трикімнатній квартирі, по АДРЕСА_1. ОСОБА_4 має свою кімнату, окреме ліжко, іграшки, книжечки, необхідний одяг та взуття. Дошкільний навчальний заклад не відвідує. На час проведення оцінки потреб дитина перебувала у бабусі (матері чоловіка). Малолітній ОСОБА_5 перебуває на грудному вигодовуванні, емоційний стан визначити неможливо через вік.

Органом опіки та піклування Служби у справах дітей БЦ МР надано висновок, за яким комісія прийняла рішення про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей разом із матір'ю ОСОБА_3 (а.с.53).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір"ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно положень ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

За ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У ч. 1 ст.157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно ст.141 цього Кодексу мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В ч. 2 цієї ж статті вказано, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів та вимог апеляційної скарги та із врахуванням положень Декларації прав дитини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доцільність визначення місця проживання малолітніх дітей разом із мамою.

Посилання апелянта, що визначення місця проживання дітей з позивачкою порушить його порядок спілкування з дітьми, колегія суддів також знаходить необґрунтованим, оскільки визначення місця проживання дітей з позивачкою жодним чином не обмежує права відповідача на спілкування з дітьми та участі у їхньому вихованні.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 369, 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: