Номер провадження 2/754/2463/18
РІШЕННЯ

Іменем України

04 червня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.

секретаря судового засідання: Двірко Т.В.,

за участі: представника позивача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ», про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з відповідача Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 118813,00 грн., компенсацію з урахуванням індексів інфляції 4701,57 грн., відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн.

Вказані позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16.01.2008 року ухвалою Господарського суду м. Києва порушено провадження по справі №43/75-6 про банкрутство ЗАТ «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ» на підставі ст. 53 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» введено процедуру санації та мораторій на задоволення вимог кредиторів. На даний час провадження в справі не закінчено. 25.12.2009 року відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 23.12.2009 року позивач приступив до виконання обов'язків керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ». Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.07.2011 року, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2011 року, позивача звільнено з посади керуючого санації. Згідно довідки ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» заробітна плата позивача згідно штатного розкладу становив 5000,00 грн., з яких після вирахування податків та обов'язкових зборів на руки позивач отримував 4097,00 грн. Вищезазначені бставини були встановленні рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року, тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року, що набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.06.2013 року, з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 11132,38 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпуски в сумі 1941,57 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 69649,00грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 1488,01 грн. Постановою Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 06.09.2013 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження щодо стягнення з ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» по виконанню рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року у зв'язку з відкриттям ліквідаційної процедури ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ». Факт невиконання боржником рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року по справі №2603/13250/12 та невиплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки на загальну суму 84210,97 грн. було встановлено в рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року по справі №754/2925/15-ц. 03.11.2015 року по справі №754/2925/15-ц Деснянським районним судом м. Києва було винесене рішення про задоволення вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за період з лютого 2013 року по липень 2015 року. Так на користь позивача даним Рішенням було стягнуто з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 114716,00 грн., компенсацію з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1749,06 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 1749,06 грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2015 року по справі №754/2925/15-ц рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року по справі №754/2925/15- ц залишено без змін. На даний час, не зважаючи на отримання коштів за здавання в оренду власного нерухомого майна, відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Середня заробітна плата позивача на день звільнення складала 5000,00 грн. за вирахуванням податків та єдиного соціального внеску 4097,00 грн. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року по справі №754/2925/15-ц стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з лютого 2013 року до липня 2015 року. Станом на листопад 2017 року, час затримки виплати належних позивачу сум, з липня 2015 року, складає 29 місяців. Оскільки підприємство не виплатило позивачу нарахованих йому сум при звільненні, тому за весь час затримки відповідач повинен позивачу сплатити його середній заробіток в розмірі 118813,00 грн. (4097*29=118813). Сума компенсації з урахуванням індексів інфляції, за період з липня 2015 року по листопад 2017 року, складає 4701,57 гривень. Крім того, неправомірними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, яка виразилась в стражданнях та приниженнях позивача та його сім'ї. Позивач був змушений брати гроші в борг у своїх знайомих і рідних та не мав можливості їх віддати, в зв'язку з чим його відносини з друзями ускладнилися, позивач та його сім'я жили в постійній напрузі, нервували, позивач був змушений обмежувати себе у самому необхідному, у тому числі у продуктах харчування. Позивач почував себе приниженим та незахищеним чинним трудовим законодавством. Необхідність звертатись до відповідача з проханням виплатити належну йому заробітну плату доставляли позивачу додаткові страждання. Позивача постійно переслідують думки про вчинення порушення його прав відповідачем, що в свою чергу призводить до пригніченого стану, втрати спокою та погіршення самопочуття позивача. Своїми неправомірними діями відповідач порушує права позивача, за захистом та відновленням яких позивач був змушений звернутися з даним позовом до суду, що також потребує від позивача додаткових зусиль та витрат часу. З огляду на вищевикладені обставини, позивач визначає розмір моральної шкоди в сумі 5000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити з підстав викладених в позові.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, відповідач належним чином був повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки представника суд повідомлено не було.

Відповідно до відзиву, що міститься в матеріалах справи представник відповідача не заперечував того факту, що з моменту звільнення ОСОБА_2 і до сьогоднішнього дня ЗАТ «ВТФ «Радосинь» не провело розрахунок по заробітній платі, у зв'язку з чим позов про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню. Беручи до уваги, що ЗАТ «ВТФ «Радосинь» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру відповідно до постанови господарського суду м. Києва від 01.07.2014 року по справі № 43/75-15/7-6, вимоги щодо погашення заборгованості по заробітній платі будуть розглядатись найближчим часом у ліквідаційній процедурі та внесені до реєстру вимог кредиторів. Виходячи з вищенаведеного, та користуючись своїм правом, передбаченого ч. 1 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, ЗАТ «ВТФ «Радосинь» визнає заявлені вимоги за час затримки розрахунку по заробітній платі ОСОБА_2 у сумі 118813,00 грн. В частині компенсації індексу інфляції в сумі 4701,57 грн. та моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. ЗАТ «ВТФ «Радосинь» в особі ліквідатора Ганюк Т.М. відхиляє.

Вислухавши представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року, що набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.06.2013 року, з відповідача на користь позивача було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 11132,38 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної відпуски в сумі 1941,57 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 69649,00грн., відшкодування моральної шкоди в сумі 1488,01 грн.

Крім того позивач вказує на те, що постановою Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 06.09.2013 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження щодо стягнення з відповідача ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» по виконанню рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року у зв'язку з відкриттям ліквідаційної процедури ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ».

03.11.2015 року по справі №754/2925/15-ц Деснянським районним судом м. Києва було винесене рішення про задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за період з лютого 2013 року по липень 2015 року. Так на користь позивача даним Рішенням було стягнуто з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 114716,00 грн., компенсацію з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1749,06 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 1749,06 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.12.2015 року по справі №754/2925/15-ц рішення Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року по справі №754/2925/15- ц залишено без змін.

Факт невиконання боржником рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013 року по справі №2603/13250/12 та невиплати заробітної плати та компенсації за невикористані дні щорічної відпустки на загальну суму 84210,97 грн. було встановлено в рішенні Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року по справі №754/2925/15-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29.01.2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Частиною 5 ст. 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» установлено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди, на невикористані та своєчасно не повернуті кошти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Таким чином, враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу порушення підприємством законодавства про оплату праці з підстав, передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України, дія мораторію не поширюється на вимоги кредиторів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до довідки ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» від 25.08.2011 року заробітна плата позивача згідно штатного розкладу становила 5000,00 грн., з яких після вирахування податків та обов'язкових зборів на руки позивач отримував 4097,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03.11.2015 року по справі №754/2925/15-ц стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з лютого 2013 року до липня 2015 року. Станом на листопад 2017 року, час затримки виплати належних позивачу сум, з липня 2015 року, складає 29 місяців.

Оскільки підприємство не виплатило позивачу нарахованих йому сум при звільненні, тому за весь час затримки відповідач повинен позивачу сплатити його середній заробіток в розмірі 118813,00 грн. (4097*29=118 813).

Згідно ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року, Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159 "Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати".

Сума компенсації з урахуванням індексів інфляції, за період з липня 2015 року по листопад 2017 року, складає 4701,57 грн.

Отже, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 118813,00 грн., за заявлений період часу, що складає 29 місяців, оскільки судом встановлено порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України щодо виплати позивачу всіх належних йому сум при звільненні. Крім того, з відповідача необхідно стягнути суму компенсації з урахуванням індексів інфляції, за період з липня 2015 року по листопад 2017 року, що складає 4701,57 грн.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн., то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до вимог ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач у своїй позовній заві посилається на те, що оскільки він вчасно не отримав заробітну плату та виникла значна затримка у її виплаті відчув моральні страждання, втратив нормальні життєві зв'язки, втратив спокій та мав пригнічений стан. Завдана йому моральна шкода обумовлюється моральним та фізичним стражданням внаслідок порушення його законного права на заробітну плату.

Перелік юридичних фактів, що зазначені у вищевказаній статті, знайшли своє підтвердження та є підставою для відшкодування моральної шкоди, що полягає в позбавленні позивача гарантованого Конституцією України та Кодексу Законів про працю України права на працю, внаслідок чого позбавлено засобів до існування.

Суд враховує вище викладене, ступінь вини відповідача та, керуючись роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у постанові від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року № 5) при з'ясуванні доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань дійшов висновку, що позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню в сумі 1000,00 грн.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 116, 117, 233 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 133, 136, 141, 223, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ», про стягнення компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ» на користь ОСОБА_2, компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні 118813,00 грн. компенсації з урахуванням індексу інфляції 4701,57 грн. та відшкодування моральної шкоди 1000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог позивачу відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Сторони по справі: позивач - ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: 02094, АДРЕСА_1

Відповідач - Закритого акціонерного товариства «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ», , місце знаходження: 02217, м. Київ, проспект Маяковського, 6.

Повний текст рішення складено 12.06.2018 року.

Суддя: Н.Г. Таран