Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 727/6771/15-ц

провадження № 61-21207св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача-позивача - ОСОБА_5,

відповідач-позивач - ОСОБА_6,

представник відповідача-позивача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 травня 2017 року у складі суддів: Перепелюк І. Б., Кулянди М. І., Яремка В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що на підставі рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Чернівці від 14 лютого 1980 року позивач є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, в якій, крім неї, зареєстрований також і відповідач.

З 1985 року ОСОБА_6 за місцем реєстрації не проживає без поважних причин та залишається зареєстрованим.

Вказані обставини позивач вважав підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням.

ОСОБА_6 подав зустрічний позов, в якому просив усунути йому перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом його вселення у дану квартиру.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ОСОБА_6 разом із сестрою, ОСОБА_4 та її сім'єю (чоловік, син та донька) проживали за адресою: АДРЕСА_1, та вели спільне господарство до 1987 року.

З 1987 року ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні квартирою, змінила замки у дверях, у зв'язку чим він змушений були переїхати за місцем проживання матері своєї дружини.

У 1997 року, після розлучення, ОСОБА_6 звертався до сестри ОСОБА_4 з намірами проживати у квартирі, разом з тим остання відмовилась давати ключі від квартири.

З 2015 року ОСОБА_6 проживає у АДРЕСА_5.

ОСОБА_6 вказував на те, що брав участь в утриманні спірної квартири, приблизно у 2006-2007 роках, на прохання ОСОБА_4 погасив значну заборгованість по комунальним платежам.

На даний час має намір проживати у спірній квартирі, разом з тим, ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою та вселенні.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 10 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6 про вселення у задоволено.

Усунуто ОСОБА_6 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, шляхом його вселення у дану квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 551,21 судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустила строк на звернення до суду з позовом про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, передбачених статтею 71 ЖК України, оскільки не реалізувала своє право на звернення до суду протягом шести місяців з 1989 року, коли стала після смерті матері основним квартиронаймачем.

Оскільки ОСОБА_4 пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого законного інтересу, не просила поновити пропущений строк та не вказала поважних причин пропуску цього строку, а представник ОСОБА_6 подала заяву про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог первісного позову з цих підстав.

Задовольняючи вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 не проживає у спірній квартирі з поважних причин, а саме через неприязні стосунки з ОСОБА_4, яка перешкоджає у користуванні квартирою, при цьому іншого житла для постійного проживання ОСОБА_6 не має.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 27 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1 з підстав, передбачених статтею 71 ЖК України.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про вселення у спірну квартиру відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2 850,81 грн судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач протягом тривалого часу, майже 30 років не користувався квартирою, не проживав у ній, що свідчить про втрату ним інтересу щодо спірної квартири. Належних та допустимих доказів щодо поважності причин тривалого непроживання у спірній квартирі ОСОБА_6 не надав. Інтерес до спірного житла

ОСОБА_6 втратив, оскільки не сплачував за комунальні послуги протягом тривалого часу, а з позовом про вселення звернувся лише після звернення позивача з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд також указав, що відповідач не довів належними та допустимими доказами свого наміру проживати у спірній квартирі та користуватися нею. Строк звернення до суду за захистом свого права позивач не пропустила.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права щодо наслідків пропуску позовної давності, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Апеляційний суд не врахував, що у позивача ОСОБА_4, як у основного квартиронаймача, право на звернення до суду з позовом виникло ще у 1987 року, з моменту коли вона дізналася про порушення її права (намагання ОСОБА_6 вселитися у спірне житло у 1987 році, створення незручностей щодо оплати комунальних послуг, та ін.). Однак, ОСОБА_4 не скористалася своїм правом на звернення до суду в межах 3-річного строку позовної давності, не просила суд поновити пропущений строк позовної давності та не вказала поважності причин пропуску такого строку.

Судом апеляційної інстанції не проаналізовано та не спростовано доводи ОСОБА_6 про створення йому перешкод ОСОБА_4 щодо проживання у спірній квартирі. Він не втратив інтерес, а навпаки змушений був шукати інше тимчасове житло, через те, що йому чинилися перешкоди в користуванні спірною квартирою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 на вищевказане рішення суду апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 не погодилась з доводами ОСОБА_6 та просила залишити ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що згідно рішення виконкому Ленінської районної ради народних депутатів м. Чернівців Чернівецької області ОСОБА_4. від 14 лютого 1980 року, є основним квартиронаймачем неприватизованої квартири АДРЕСА_1. Квартира двокімнатна загальною площею 44,60 кв.м.

Згідно з довідкою Комунального житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства №4 від 19 серпня 2015 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК України, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема, якщо вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців.

Під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності.

Суд апеляційної інстанції, на підставі сукупності зібраних у справі доказів дав належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_6 не проживає у спірній квартирі з 1987 року, протягом тривалого часу, майже 30 років не користувався квартирою, не проживав у ній, утримання квартири не здійснював, з позовом про вселення звернувся лише після звернення позивача з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що інтерес щодо спірної квартири ОСОБА_6 втратив, що є підставою, відповідно до статті 71 ЖК України для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом.

За умов задоволення первісного позову про визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність за цих же обставин підстав для задоволення зустрічного позову про вселення ОСОБА_6 у спірне житло.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 аналогічні аргументам зустрічного позову, які належним чином перевірені апеляційним судом та обґрунтовані висновки щодо яких викладено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який його обґрунтовано спростував.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 27 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська