Постанова

Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ

справа № 303/6897/14-ц

провадження № 61-8894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2015 року у складі судді Куцкір Ю. Ю. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 червня 2016 року у складі колегії суддів: Власова С. О., Бондаренко Ю. О., Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, позовні вимоги якого були змінені у грудні 2014 року, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 05 червня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір та додаткова угода до нього від 06 травня 2010 року, за якими останньому банком надано кредит у сумі 33 000 доларів США, строком до 04 серпня 2016 року, зі сплатою 14 % річних.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 09 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки.

Відповідач ОСОБА_6 не виконує взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого станом на 02 вересня 2014 року утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 10 246 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 133 298,22 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 7387,95 доларів США (96 107,27 грн); заборгованість зі сплати відсотків - 586,38 доларів США (7 628,01 грн); пеня - 2 272,56 доларів США (29 562,94 грн).

Враховуючи наведене та з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на свою користь зазначену заборгованість за кредитним договором.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_8 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість в розмірі 133 298,22 грн та судовий збір в розмірі 1 332,98 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_6 належним чином не виконує взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 02 вересня 2014 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 133 298,22 грн, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 23 червня 2016 року рішення суду першої інстанції змінено в частині солідарного стягнення судового збору. Стягнуто зі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» по 566,49 грн судового збору. В решті рішення залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. При цьому, залишаючи рішення суду в іншій частині без змін, апеляційний суд також зазначив, що строк позовної давності не пропущено, оскільки останній платіж на погашення суми кредиту відповідач вніс 08 серпня 2014 року, а до суду із позовом банк звернувся у жовтні 2014 року, тобто в межах строку позовної давності.

У серпні 2016 року ОСОБА_8 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2015 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 червня 2016 року, в якій вона просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що судами не було застосовано строк позовної давності, не перевірено правильність розрахунку заборгованості, наданий позивачем та не надано оцінки розрахунку, наданому представником відповідача в судовому засіданні апеляційного суду.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних них справ від 18 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 05 червня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 33 000 доларів США, строком до 04 червня 2013 року.

Згідно додаткової угоди до кредитного договору від 06 травня 2010 року строк повернення кредиту збільшено на 38 календарних місяців з остаточною датою повернення - 04 серпня 2016 року.

05 червня 2006 року між банком та ОСОБА_7, яка діяла від свого імені та в інтересах ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки та 06 травня 2010 року додатковий договір до договору іпотеки, відповідно до умов яких іпотекодавці передали в іпотеку банку будинок № 28 по вул. Шевченка у м. Мукачево.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 09 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_7 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов'язання за виконання відповідачем ОСОБА_6 обов'язків за кредитним договором.

Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

При цьому, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша та друга статті 554 ЦК України).

ОСОБА_6 не виконує взяті на себе зобов'язання, внаслідок чого станом на 02 вересня 2014 року утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 10 246 доларів США, що за курсом Національного банку України становить 133 298,22 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 7387,95 доларів США (96 107,27 грн); заборгованість зі сплати відсотків - 586,38 доларів США (7 628,01 грн); пеня - 2 272,56 доларів США (29 562,94 грн).

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Позивачем доведено та судом правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_6 належним чином не виконує взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 02 вересня 2014 року має заборгованість перед позивачем в розмірі 133 298,22 грн, яка підлягає солідарному стягненню з боржника та поручителя.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не перевірено правильність розрахунку заборгованості, наданого позивачем та не надано оцінки розрахунку, наданому представником відповідача в судовому засіданні - не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження заявленого ним розрахунку заборгованості.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строк позовної давності звернення до суду, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості позивача, які підтверджений документально, відповідач останній платіж на погашення кредитної заборгованості вніс у серпні 2014 року, що свідчить про те, що строк позовної давності не пропущено. Крім того, відповідачами дані докази не спростовані.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 лютого 2015 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик