Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 758/727/16-ц

провадження № 61-14967св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_4, на рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року у складі судді Богінкевич С. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Білич І. М., Болотова Є. В., Поліщук Н. В.

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, у якому просив позбавити її батьківських прав.

Позов мотивований тим, що його батьки, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, перебували у шлюбі з 21 червня 2000 року до 13 вересня 2001 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився він. Після розлучення батьків залишився проживати з батьком. Його вихованням з народження та до моменту подання позову займалася бабуся ОСОБА_7

Лише у вісім років він дізнався, що відповідач є його матір'ю. У 2005 році його батько подав до суду позов про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів, у зв'язку чим остання сплачувала кошти на його утримання у примусовому порядку. Однак будь-якої іншої участі в його утриманні та вихованні не брала, матеріальної допомоги добровільно не надавала. Після смерті батька у 2010 році він залишився проживати з бабусею, яка займається його вихованням. Враховуючи, що відповідач самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків щодо нього, просив суд позбавити її батьківських прав.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року, позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини; спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; надає йому доступ до культурних та інших духовних цінностей; сприяє засвоєнню ним загально визначених норм моралі; виявляє інтерес до його внутрішнього світу; створює умови для отримання ним освіти.

А також, враховуючи висновок Служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації від 03 грудня 2015 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно її малолітнього сина, оскільки з дня його народження вона з ним не проживає, а його вихованням після смерті ОСОБА_6 займається бабуся, вважав, що позовні вимоги позивача повністю доведені та підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, також зазначив, що доводи апеляційної скарги, які не досліджувалися судом першої інстанції, зводяться до припущень, не містять обставин, які б вказували на виконання відповідачем батьківського обов'язку або на можливість зміни ставлення до виховання дитини, а сам по собі факт періодичного надання матеріальної допомоги матір'ю своєму синові не є підставою для відмови в задоволенні цього позову, оскільки не свідчить про достатнє забезпечення дитини та піклування про її фізичний і духовний розвиток.

Висловлюючи окрему думку в цій справі, суддя Апеляційного суду міста Києва Болотов Є. В. зазначив, що твердження позивача про ухилення його матері від виконання своїх обов'язків з його виховання та матеріального забезпечення, спростовуються наявними у справі доказами, згідно яких вона надає йому постійну щомісячну матеріальну допомогу, а також наявна в матеріалах справи переписка сторін в соціальних мережах свідчить про те, що матір любить свого сина, цікавиться його життям, майже кожного дня намагається спілкуватися з ним, вирішувати його побутові та матеріальні проблеми тощо.

Матеріали справи не містять жодного доказу, що матір негативно характеризується за місцем проживання чи місцем роботи, вживає алкогольні напої чи наркотичні засоби, веде асоціальний чи антигромадський спосіб життя, притягувалась до кримінальної, адміністративної чи будь-якої іншої відповідальності. Тобто ті обставини, які могли б негативно вплинути на виховання та розвиток позивача з боку матері відсутні.

У березні 2017 року ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмові у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкового висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо її неповнолітнього сина.

Зазначала, що через складні пологи мусила проходити тривале лікування і, нарешті одужавши, почала шукати можливостей зустрітися із сином. Натомість батько дитини незадовго до смерті, піддаючись впливу своєї матері ОСОБА_7, звернувся до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав, від якого в подальшому відмовився.

Після смерті колишнього чоловіка саме вона утримувала та піклувалась про дитину наскільки дозволяв її фінансовий стан. Окреме проживання із останнім пояснювала кращими умовами для його життя у бабусі, проте він піддається її психологічному впливу. Зазначала про особисту неприязнь свекрухи до неї, а також, що мета позову - привілеї при вступі до вищого навчального закладу.

Звертала увагу, що суд першої інстанції відмовив їй у витребуванні та дослідженні пенсійної справи, яка стала б підтвердженням того, що відповідач піклується про свого сина і що основним місцем його проживання є її домашня адреса, а також не взяв до уваги низку інших клопотань та заперечень.

У квітні 2017 року ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, зазначаючи, що доводи, наведені у вказаній скарзі, порушують його законні права та інтереси, а також, враховуючи, що рішення судів попередніх інстанцій обґрунтовані та справедливі, вони не можуть бути скасовані з одних лише формальних міркувань.

У березні 2017 року Київська місцева прокуратура № 7 також подала заперечення, в якому зазначається, що доводи касаційної скарги побудовані на твердженнях відповідача стосовно її інвалідності внаслідок пологів, а також на особистих припущеннях та міркуваннях ОСОБА_4, тому підстав для скасування оскаржених рішень немає.

Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року справу № 758/727/16-цпризначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржені рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Суд установив, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4, перебували у шлюбі з 21 червня 2000 року до 13 вересня 2001 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_3, який після розлучення батьків залишився проживати з батьком, а після смерті останнього - з бабусею ОСОБА_7 Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 червня 2007 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів.

Урахування обставин, які підпадають під визначення таких дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов'язків», не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації.

При цьому, в даній конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов'язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України», заява від 18 грудня 2008 року № 39948/06).

У пункті 15 Постанови зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення у справі, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не надали належної правової оцінки доказам і доводам відповідача, зокрема, фіскальним чекам про переказ коштів позивачу, квиткам на театральні дитячі заходи, листування матері із сином у соціальних мережах за період 2012-2015 роки.

Долучивши до матеріалів справи перелічені докази, суд першої інстанції не надав жодної оцінки змісту цього листування та стосункам матері з сином, які турбуються про здоров'я один одного, розповідають один одному про події у їх буденному житті. Також суд не навів мотивів відхилення цих доказів.

Зазначене свідчить, що відповідач бажає спілкуватися з сином, цікавиться його життям та здоров'ям, намагається спілкуватися з ним; надає йому постійну щомісячну матеріальну допомогу, окрім аліментів, не відмовляє йому в наданні коштів на його потреби.

ОСОБА_3 сам виявляє бажання спілкуватися та проводити час з матір'ю, вживаючи слова, характерні для близьких людей, піклуючись про її здоров'я та самопочуття.

Висновок судів попередніх інстанцій про те, що відповідач ухилилася від виховання дитини та свідомо нехтує своїми обов'язками, є передчасним, оскільки суди не надали належної оцінки доводам відповідача.

Згідно з частиною четверною статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п'ята статті 19 СК України).

З висновку Служби у справах дітей Подільської районної в м. Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача вбачається, що із заявою про позбавлення цих прав звернулась бабуся позивача, а сам він підтримав її заяву. Комісією встановлено факт окремого проживання матері з сином, а також те, що вихованням ОСОБА_3 займається його бабуся. Проте жодних інших обґрунтувань зазначений висновок не містить.

Визначення механізму провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, у тому числі прийняття висновку про доцільність або недоцільність позбавлення особи батьківських прав, регулюється Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866.

Відповідно до практики розгляду питань щодо доцільності чи недоцільності позбавлення батьківських прав, орган опіки та піклування перш за все при прийнятті рішення керується фактичними даними, які носять документальний характер, зокрема, характеристикою на батьків з місця проживання; поясненнями не менше трьох сусідів про спосіб життя одного з батьків, якщо батьки розлучені; актом про участь одного з батьків у вихованні дитини; актом обстеження житлово-побутових умов проживання одного з батьків; довідкою з місця проживання; довідкою з поштового відділення про кошти, посилки, перекази чи надходили на ім'я дитини; довідкою із суду про призначення чи відмову у сплаті аліментів.

Суд першої інстанції наведене не врахував, та, посилаюсь на зазначений вище висновок органу опіки та піклування, не з'ясував чи досліджувались цим органом перелічені вище докази при його наданні. При цьому суд взяв за основу посилання у висновку на те, що мати не проживає з сином, проте не дав оцінку тому, що сам по собі факт окремого проживання матері та дитини не може розцінюватись як ухилення від виконання обов'язків з виховання дитини та не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Слід звернути увагу на те, що згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Якщо суд установить, що орган опіки та піклування подав висновок, який суперечить інтересам дитини або є недостатньо обґрунтованим чи недостовірним, суд вправі на підставі статті 211 ЦПК України постановити окрему ухвалу і направити її відповідному органу опіки та піклування для усунення недоліків у роботі.

Суди зазначене не врахували, не виконали вимог, передбачених статтями 60, 211 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду судового рішення, не визначили, чи є достатньо обґрунтованим висновок органу опіки та піклування та чи відповідає він інтересам дитини, внаслідок чого не скористалися наданим законом правом у разі необґрунтованості висновку отримати інший висновок органу опіки та піклування, наданий на підставі фактичних даних та необхідних для цього відомостей.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінки. Факт оскарження відповідачем рішення про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про її інтерес до сина (рішення у справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією в силу статті 129 Конституції України.

Ураховуючи наведене вище, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення судів попередніх інстанцій не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене вище та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 400, 411, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 16 лютого 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило