Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 676/1967/16-ц

провадження № 61-5463св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 08 листопада 2016 року у складі суддів: Талалай О. І., Корніюк А П., П?єнти І. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів та процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у період з лютого по вересень 2012 року вона перерахувала на банківський рахунок відповідача № НОМЕР_1 у публічному акціонерному товаристві комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра») грошові кошти на загальну суму 67 700 грн. Перераховуючи кошти, вона вважала, що повертає борг за договором позики, укладеним з відповідачем 20 лютого 2012 року.

Разом з тим, у цивільній справі № 686/1932/14-ц за позовом ОСОБА_2 до неї про стягнення боргу за договором позики вказані кошти в рахунок боргу не було зараховано. Під час розгляду зазначеної справи ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав факт отримання від неї 67 700 грн, при цьому зазначав, що ці кошти мали інше призначення, оскільки між ними існували підприємницькі відносини.

Оригінали квитанцій про перерахування коштів на банківський рахунок відповідача знаходяться у неї, відповідач не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, тому між ними відсутні правовідносини, що виникли у зв'язку із веденням відповідачем господарської діяльності, а тому кошти у сумі 67 700 грн безпідставно отримані ОСОБА_2

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь 67 700 грн, а також 35 912 грн 53 коп. процентів за користування чужими коштами.

Рішенням Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2016 року ОСОБА_1 у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом критично оцінюються надані позивачем квитанції на суму 67 700 грн. оскільки в графі «платник» вказано ОСОБА_2, а в графі «призначення платежу» вказано «внесення готівки без введення ПІН-коду № 80720635, власник рахунку - ОСОБА_2». При розгляді справи № 686/1932/14-ц про стягнення боргу за розпискою судом взято до уваги пояснення сторін та не встановлювалися обставини внесення даних коштів на рахунок ОСОБА_2 Також ОСОБА_2 не допитувався як свідок. Таким чином, позивачем не надано жодних належних і допустимих доказів у підтвердження тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 08 листопада 2016 року рішення Кам?янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 07 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 67 700 грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що наявність у позивача оригіналів квитанцій про перерахування грошових коштів є належним доказом на підтвердження зазначених у справі обставин перерахування спірних коштів відповідачу. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року у справі № 686/1932/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, яке набрало законної сили 15 січня 2016 року, встановлено, що кошти у сумі 67 700 грн, внесені ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 через банківську установу, не підлягають зарахуванню в погашення боргу за договором позики, оскільки вони мали інше призначення і перераховувались на виконання інших грошових відносин, що існували між сторонами. Із запису фіксування судового засідання технічними засобами у зазначеній цивільній справі, який досліджувався судом першої інстанції, вбачається, що у судовому засіданні Хмельницького міськрайонного суду 08 вересня 2015 року ОСОБА_2 визнавав факт перерахування йому грошових коштів позивачем. Відповідачем не надано доказів того, що між ним і ОСОБА_1 існували інші грошові відносини, у зв'язку з якими позивачем перераховувались кошти у сумі 67 700 грн, і що вони правомірно набуті ним. Не надано також доказів неправомірного заволодіння ОСОБА_1 оригіналами квитанцій про перерахування зазначених коштів, на що ОСОБА_2 посилався у суді апеляційної інстанції. Не заслуговують на увагу посилання відповідача на пропуск позивачем позовної давності, оскільки з пояснень її представника вбачається, що про порушення свого права ОСОБА_1 стало відомо у 2015 році після розгляду справи про стягнення боргу за договором позики, коли сплачені нею кошти не були зараховані в погашення боргу, що не спростовано ОСОБА_2 Щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за користування чужими коштами, то між сторонами у справі відсутні договірні відносини, а розмір процентів за користування чужими грошовими коштами не визначено законом або іншими актами цивільного законодавства.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що Інструкцією про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженою постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року, встановлено, що касові документи мають містити як обов'язковий реквізит, зокрема, зазначення платника та отримувача коштів, що не було зроблено позивачем. Суд апеляційної інстанції при вирішення питання про застосування позовної давності не врахував вимог статті 261 ЦК України, що призвело до неправильного висновку про часткове задоволення позову.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що факт перерахунку

нею грошових коштів в сумі 67 700 грн на банківський рахунок відповідача визнавався відповідачем ОСОБА_2 у попередній справі та встановлений рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 06 жовтня 2015 року, тому не підлягає повторному доказуванню.

30 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Кондиція - це позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Процес доказування обставин, передбачених диспозицією статті 1212 ЦК України, зумовлює необхідність доведення кожною стороною обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Винятки із зазначеного правила визначені статтею 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом).

За змістом частин першої та третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічні норми містить стаття 82 ЦПК України, згідно частин першої та четвертої якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На підставі статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) апеляційний суд обґрунтовано врахував визнані ОСОБА_2 обставини внесення ОСОБА_1 на його рахунок грошових коштів у загальному розмірі 67 700 грн в період з лютого по вересень 2012 року, встановлені із звукозапису судового засідання Хмельницького міськрайонного суду від 08 вересня 2015 року у справі 686/1932/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 жовтня 2015 року у вказаній справі встановлено, що грошові кошти у сумі 67 700 грн, внесені ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 шляхом банківського переказу, не підлягають зарахуванню в рахунок погашення боргу за договором позики, оскільки вони мали інше призначення і були перераховані на виконання інших грошових відносин, які існували між сторонами цієї справи.

Таким чином, рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, встановлено, що сплата ОСОБА_1 на рахунок ОСОБА_2 коштів у розмірі 67 700 грн не пов'язана із відносинами позики за договором від 20 лютого 2012 року між цими сторонами, тому такі обставини не потребують доказуванню.

Наявність іншої правової підстави виникнення обов'язку ОСОБА_1 щодо виплати на користь ОСОБА_2 спірної суми у розмірі 67 700 грн відповідачем не вказана та не доведена.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду про те, що між сторонами виникло зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.

Крім того, ОСОБА_2 не довів неправомірність заволодіння ОСОБА_1 оригіналами квитанцій про перерахування спірних коштів, що у взаємному зв'язку з іншими встановленими обставинами справи підтверджує внесення ОСОБА_1 як платником коштів у сумі 67 700 грн на рахунок відповідача (частина третя статті 545 ЦК України).

Доводи касаційної скарги щодо неналежності квитанцій на внесення грошових коштів становлять вимогу про переоцінку доказів у справі. Разом з тим, нова оцінка доказів виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції при вирішенні спору помилково не застосував позовну давність, що призвело до неправильного висновку про часткове задоволення позову, є необґрунтованими.

Згідно із статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Апеляційним судом встановлено, що про порушення свого права ОСОБА_1 дізналася у 2015 році після розгляду цивільної справи 686/1932/14-ц за позовом ОСОБА_2 до неї про стягнення боргу за договором позики від 20 лютого 2012 року, оскільки лише після розгляду вказаної справи виникли обставини, що призвели до порушення прав ОСОБА_1 на грошові кошти у сумі 67 700 грн, які не були зараховані в рахунок погашення боргу.

Таким чином, ОСОБА_1 звернулася до суду за захистом свого порушеного права в межах позовної давності.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 08 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик