Номер провадження: 22-ц/785/1005/18
Номер справи місцевого суду: 495/8415/15-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання Бєляєвої А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2 (Рейнс ІІІ) ОСОБА_3, третя особа Служба у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення місця проживання дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (Рейнс ІІІ) ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року, ухваленого суддею Шевчук Ю.В.,

встановив:

19.11.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом та просив суд визначити місце проживання неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком - ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що він проживав у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 20.09.1997 року по 16.12.2015 року. Від шлюбу у сторін двоє дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, щодо місця проживання якої між подружжям виник спір. Фактично подружжя не проживає однією сімєю вже достатньо тривалий час. відповідач мешкає та працює в місті ОСОБА_7, а позивач з сином та донькою Дарєю проживає в належній йому квартирі АДРЕСА_1, та дитина відвідує Білгород-Дністровську ЗОШ № 3. Останній час ОСОБА_5 намагається забрати дитину та відвести у невідомому напрямку, забрати документи зі школи про освіту та перевести доньку в іншу школу без його відома, що призводить до того, що позивач та донька ОСОБА_4, яка не бажає змінювати місце проживання, знаходяться у стресовому стані.

На думку ОСОБА_2, його матеріальний стан та наявність власного житлового приміщення дають йому можливості забезпечити доньку гідними умовами життя. Крім того, на психіатричному або наркологічному обліку він не знаходиться. Також, позивач зазначав, що не бажає створювати перешкоди матері ОСОБА_5 у спілкуванні з донькою, але в його присутності та в умовлений час, оскільки ОСОБА_5 неодноразово намагалась відібрати дівчинку без його згоди та відома.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Вирішено визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_2

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_5 ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким визначити місце проживання дитини з матірю - за місцем проживання ОСОБА_5

Апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 обґрунтовує тим, що суд першої інстанції послався на висновки служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, які є суперечливі, однобічні, упереджені та не відповідають фактичним обставинам і інтересам дитини. Також вважає, що судом не враховано те, що батько за час коли донька проживала із ним не приділяв достатньої уваги та часу їй, не займався в достатній мірі доглядом за дитиною, що негативно відбилося на стані здоровя дитини та свідчить не про бажання проживання дитини разом із ним з метою піклування над нею, а з метою таким чином, у звязку із неприязними стосунками, нашкодити її матері - ОСОБА_5 Крім того представник ОСОБА_5 зазначає, що вирішуючи питання про місце проживання дитини суд не врахував, що малолітній вік дитини передбачає постійний психологічний зв'язок із матірю, тому суд повинен був визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері, яка хоча і по найму, але має житло, має постійний, достатній для забезпечення дитини дохід, враховуючи графік праці має достатньо часу для того, щоб займатись вихованням дитини, для розвитку дитини створено умови, приділяє увагу здоровю дитини, займається її лікуванням та оздоровленням.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.12.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2017 року рішення апеляційного суду Одеської області від 02.07.2016 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи рішення апеляційного суду Одеської області від 02.07.2016 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд не зазначив обставин і фактів на спростування всіх висновків місцевого суду, не сприяв всебічному повному зясуванню обставин справи, не дослідив усіх наявних у справі доказів, зокрема, які стосувалися доцільності визначення місця проживання дитини із батьком та братом, із яким у дівчинки близькі та теплі відносини, а це і висновок органу опіки та піклування, покази свідків: психолога Білгород-Дністровської ЗОШ № 3 ОСОБА_7 та баби дитини ОСОБА_9, яка між іншим є матірю відповідача, крім того, залишив без належної оцінки ту обставину, що старший син сторін після розлучення батьків залишився проживати із батьком через непорозуміння із матірю. Таким чином, апеляційний суд не зясував достатньо повно питання щодо інтересів дитини у спірному питанні; не обговорив питання щодо заслуховування дитини із метою установлення обставин щодо якнайкращого забезпечення її інтересів, що проголошено Європейською конвенцією про здійснення прав дітей. Виходячи з викладеного, з огляду на обставини справи суду необхідно вирішити цей спір із дотриманням норм міжнародного та національного права; всебічно й повно дослідити обставини справи на цей час та, взявши до уваги фактичний, емоційний, психологічний, матеріальний, віковий та медичний фактори, пропорційно й обґрунтовано оцінити відповідні інтереси та права кожної особи як батьків, так і дитини, з урахуванням думки останньої, ухваливши рішення з дотриманням інтересів усіх учасників, найперше дитини.

Відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України, вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Розгляд справи не одноразово відкладався через неявку в судове засідання відповідача відповідних її клопотань та через зміну нею представників.

В судовому засідання позивач та його представник наполягали на відхиленні апеляційної скарги, посилались на те, що відповідач фактично викрала дитину, не допускає до неї як, батька так і рідного брата. Також зауважили, що тривалий розгляд справи з вини відповідача призводить до негативних наслідків для дитини.

Представники відповідача наполягали на задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

У судовому засіданні встановлено, що в період з 20.09.1997 року (свідоцтво про одруження серії І-ЖД № 071473, актовий запис № 291) по 16.12.2015 року (рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду № 495/8157/15-ц) сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та постійно мешкали в м. Білгород-Дністровському.

21.06.1998 року у сторін народився син ОСОБА_6, який після розлучення батьків залишився проживати з батьком через непорозуміння з матірю ОСОБА_5 - відповідача по справі.

Відповідно до свідоцтва про народження серії І-ЖД № 075278 видане відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Білгород-Дністровський Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області 13.03.2007 року, актовий запис № 116, позивач та відповідач є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно з ст.150 СК України батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Під час розгляду позовних вимог сторін судом встановлені наступні обставини.

Фактично шлюбні відносини між сторонами припинились восени 2015 року, після чого відповідач переїхала на постійне місце проживання до м.Одеси де мешкає в квартирі АДРЕСА_2 та з 23.11.2015 року працює на постійній основі за контрактом незалежним агентом у фірмі «HOME ELECTRONICS AND REAL ESTATE TRASACTIONS» та має постійний заробіток в розмірі 500 доларів США на місяць. В той же час, син ОСОБА_10 залишився проживати з батьком в квартирі АДРЕСА_3.

Саме через місця проживання доньки ОСОБА_4 між колишнім подружжям виник спір.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір може ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Матеріалами справи встановлено, що відповідач за місцем проживання в м. Одесі у сусідів характеризується позитивно, суспільний порядок не порушує, поважна, комунальні платежі сплачує вчасно, алкогольними напоями не зловживає. Також позитивно відповідач характеризується за місцем роботи, а саме, проявила себе як відповідальний, комунікабельний працівник з лідерськими якостями та високім рівнем професійних знань.

Одночасно, позивач також позитивно характеризується за місцем роботи - ФОП ОСОБА_11, де він працює на посаді торгівельного представника з 24.11.2015 року. В наданій характеристиці директором підприємства було вказано на сумлінність, добросовісність, коректність позивача та не конфліктний характер.

Акти обстеження умов проживання батька дитини (квартира АДРЕСА_4, належить на праві власності позивачу) та матері (квартира АДРЕСА_5, відповідач користується на правах оренди) свідчать про наявність у обох батьків можливості забезпечити дівчинку гідними умовами побуту.

За наявними в матеріалах справи довідками, ані позивач ані відповідач на обліку у нарколога та/чи психіатра не знаходяться.

В даному випадку районний суд зазначав, що кожен з батьків ставиться до своїх батьківських обовязків відповідально з урахуванням їх можливостей. Кожен з них любить дитину та піклується про неї.

Враховуючи встановлені вище обставини, суд вважав, що умови ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є рівними у звязку з чим виходячи з інтересів дитини судом були досліджені інші обставини, які мають значення для вирішення цієї справи.

Згідно з Характеристикою ОСОБА_4, надану директором Білгород-Дністровської ЗОШ № 5, з 01.09.2013 року по 31.05.2015 року (1-2 класи) дівчинка навчалась в Білгород-Дністровській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 5 Одеської області. Програмовий матеріал засвоїла на достатньому рівні, розвинені математичні здібності. З першого класу викликали занепокоєння нестабільність психічного стану, різка зміна настрою, необґрунтована агресія відносно однокласників. Через деякий час дитина стала більш спокійною, вже у другому класі прояви девіантної поведінки рідшали. Дитина постійно відвідувала школу, мала все необхідне для навчання, завжди охайно вдягнена, чиста, з гарною зачіскою. До школи дівчинку проводила мама, яка цікавилась її навчанням, виконувала поради та прохання класовода.

16.12.2015 року директор Білгород-Дністровської ЗОШ № 5 надала начальнику служби у справах дітей ОСОБА_12 довідку якою повідомила, що вихованням дівчинки взагалі займалась мати, але і батько іноді забирав доньку зі школи, цікавився її навчанням. На запитання щодо психологічної допомоги дитині було зазначено, що в першому класі після проведення психологічного дослідження психологом було рекомендовано групові корекційні заняття. Класний керівник неодноразово наполягав на необхідність батькам звернутися за допомогою до психолога школи, але мати нехтувала цими пропозиціями.

21.12.2015 року директор Білгород-Дністровської ЗОШ № 3, в якій з вересня 2015 року навчається дівчинка, надав начальнику служби у справах дітей ОСОБА_12 довідку про участь батьків ОСОБА_4 у вихованні доньки. В наданій довідці директором було зазначено, що за період навчання дівчинки в цій школі вчителька спілкувалася лише з батьком, який одразу проявив ініціативу у створенні комфортних умов для навчання дітей у класі, постійно підтримував зв'язок з класним керівником, був присутнім на батьківських зборах, під час хвороби доньки телефонував, щоб дізнатися про домашні завдання або ж присилав старшого сина до школи. ОСОБА_7 ж вперше зявилась до школу в листопаді 2015 року з метою відібрати дитину у батька (дівчинка того дня вперше прийшла до школи після тривалого пропуску навчальних занять через те, що мати забирала її до себе в м. Одеси). Більше жодного контакту мами з класним керівником не було. Даря до школи приходить завжди в охайному зовнішньому вигляді, забезпечена усім необхідним шкільним приладдям, виконує домашні завдання, бере активну участь у житті класу та школи. Спершу дівчинка доволі агресивно поводилась з однокласниками, в грубій формі розмовляла з вчителями, могла відмовитись працювати на уроках. Такою була її поведінка і в перші дні після тривалої відсутності. Проте своєчасна реакція батька на зауваження дала позитивні результати. Дівчинка поводиться ввічливо, стала активнішою на уроках, доброзичливо спілкується з однокласниками.

Психологом Білгород-Дністровської ЗОШ № 3 ОСОБА_7 було проведено психолого-педагогічне обстеження психа - емоційного стану учениці 3-го «В» класу ОСОБА_4. 18.12.2015 року довідка № 185 про проведене обстеження була надана начальнику служби у справах дітей ОСОБА_12 Обстеження проводилось за проханням батька дівчинки, класного керівника та служби у справах дітей.

За результатами обстеження було виявлено наступне:

1. Посилення психа - емоційного стану дитини через психологічну травми, пов'язаної з розпадом сім'ї.

2. Наявність у ОСОБА_4 близьких емоційних звязків з батьком та братом, порушення емоційної близькості з матірю.

3. Розлучення батьків деструктивно позначається на психіку дитини.

4. Дівчинка вкрай потребує корекцію психа емоційного стану. Крім того, 12.12.2015 року дівчинка умисно вбила свою домашню тварину (морську свинку), за якою дбала більше року, що свідчить про наявність емоційного розладу, про виражений негативний психа емоційний стан на сьогоднішній день. З 04.12.2015 року ОСОБА_4 проходила корекційний курс по арт-терапії у шкільного психолога.

Допитана в судовому засіданні психолог ОСОБА_7 підтримала всі висновки в проведеному нею психологічному обстежені дівчинки та наголосила про близькі та теплі відносини дівчинки зі старшим братом ОСОБА_7, що свідчить про неможливість їхнього окремого проживання. Додала, що про матір дівчинка мало говорить, відокремлює її в малюнках.

За інформаційним листом Головного лікаря КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» від 21.01.2016 року, дівчинка ОСОБА_4 спостерігається дитячою клінікою з народження. Знаходиться на диспансерному обліку у лікаря окуліста з діагнозом Міопія слабого ступеня. Носить окуляри. За період другої половини 2015 року на огляд в поліклініку проходила з батьком. Мати дитини хворіла і з цієї причини довго не могла відвідувати дитячу поліклініку.

З врахуванням вказаних довідок виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради як орган опіки та піклування 17.02.2016 року зробив висновок про доцільність місця проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, за місцем проживання батька ОСОБА_2 в АДРЕСА_6.

Свідок ОСОБА_9, яка доводиться матірю відповідача та бабусею дівчинки, в судовому засіданні пояснила, що у ОСОБА_4 дійсно близькі теплі відносини з братом ОСОБА_7, тому не бажано їх розлучати. Жодних прирікань відносно батька ОСОБА_2, вона не має, якщо проживання з батьком відповідає інтересам дитини, то вона не заперечує проти цього.

Згідно з наданим Білгород-Дністровським відділом поліції ГУНП в Одеській області матеріалом, судом були встановлені наступні факти та певні відносини сторін, що мали місце. Так, 02.10.2015 року батько позивача ОСОБА_13 звернувся до Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України (нині Білгород-Дністровський відділ поліції ГУНП України) з повідомленням про те, що 01.10.2015 року він відвіз невістку ОСОБА_5, з внучкою Дарєю до поліклініки, де невістка відповідач, з донькою зникли та не відповідали на його телефонні дзвінки. Під час проведення перевірки, працівники міліції мали телефонну розмову з ОСОБА_5, в якій вона повідомила, що з нею та донькою Дарєю все добре, знаходяться в орендованій нею квартирі, з чоловіком має намір розлучитись та не бажає з ним спілкуватись. В подальшому надала письмову заяву в якій просила припинити розшукові та оперативні дії за зверненням свекра ОСОБА_13.

15.01.2016 року відповідач зверталась з заявою до Білгород-Дністровського ВП ГУНП України про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 в ТЦ «Таврія-В» в присутності доньки висловлювався на її адресу нецензурною лайкою. 09.11.2015 року відповідач зверталась до Малиновського ВП в м. Одеса з заявою про те, що її колишній чоловік ОСОБА_2 без її дозволу забрав від неї їх спільну доньку ОСОБА_4. Про вчинення протиправних дій з боку позивача відносно відповідача зверталась остання до Білгород-Дністровського відділу поліції 16.12.2015 року.

Також, за інформацією Білгород-Дністровського відділу поліції, 19.06.2012 року позивач притягувався до адміністративної відповідальності по ч. 1 ст. 173-2 КУпАП вчинення насильства в сімї.

Проте з наданої інформації суд не мав можливості визначити у відношенні якого члена родини позивачем було скоєне насильство, а також якого роду фізичний та/чи моральний тиск здійснив ОСОБА_2, отже надана інформацію суд не вважав належним доказом по справі для визначення доцільності місця проживання дитини з одним із батьків. До того ж суд вважав, що ці обставини не мають правового значення для вирішення даної справи, оскільки предметом спору є місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 по відношенню до якої жоден з батьків агресії, насильства, фізичного або морального тиску не проявляє.

Районний суд дійшов до висновку, що викладені обставини свідчать про конфліктні відносини батьків малолітньої ОСОБА_4, до порозуміння сторони найближчим часом самостійно не дійдуть. Визначення судом місця проживання дитини по-перше необхідно для самої дитини, оскільки без судового вирішення даного спору сторони продовжуватимуть зловживати своїми батьківськими правами, в яких вони є рівними, що може погіршити емоційний стан дівчинки, який порушено через розпад сімї.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована ВРУ 27.02.1991 року.

06.04.2016 року відповідач уклала шлюб з громадянином США Рейнс ІІІ Дрю Мелон, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 420 та змінила прізвище на Рейнс ІІІ.

10.06.2016 року позивач уклав шлюб з ОСОБА_14, зареєстрований 10.06.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 198.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 пояснила, що з дитиною ОСОБА_4, в неї склалися добрі та теплі стосунки, вони зразу знайшли порозуміння, намір чоловіка позивача, визначити постійно місце проживання дівчинки з ними вона підтримує та вважає це необхідним для самої дитини, в її інтересах.

Враховуючи встановлені вище обставини, інтереси дитини, пріоритетність прав дитини на достатнє забезпечення її потреб суд вважав, що місце проживання дитини потрібно визначити з батьком. При цьому, суд надав перевагу таким обставинам як близькі та теплі відносини дівчинки з старшим братом, який проживає з батьком, їх привязаність має суттєвий вплив на психологічний стан ОСОБА_4, її врівноваженість та спокій. Проживання з батьком та братом має позитивний вплив на емоційний стан дівчинки, про що свідчила психолог ОСОБА_7 та бабуся ОСОБА_9, в той час як характер відношення дівчинки до матері не зовсім зрозумілий суду. До того ж, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо налаштування дівчинки батьком проти матері, штучним підривом її авторитету, підкупом дитини, що свідчить про сумлінне виконання позивачем своїх батьківських обовязків.

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою ВР від 27.02.1991 року, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, суд першої інстанції, оцінивши всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, враховуючи всі можливості батьків забезпечити належні умови для виховання та розвитку дитини, її духовний та фізичний розвиток, вважав необхідним визначити місцем проживання малолітньої ОСОБА_4 з її батьком, оскільки це буде відповідати насамперед інтересам дитини.

Суд звернув увагу сторін, що таке рішення не позбавляє відповідача належного їй права брати участь в вихованні дівчинки, підтримувати з дитиною регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Суд нагадав обом батькам сторонам по справі, про їх прямий обовязок виховувати дитину в дусі поваги, любові до своєї сімї та родини, піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. Особисті амбіції та конфліктні відносини батьків не повинні негативно позначатися на психологічний чи фізичний стан дівчинки.

Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

У відповідності до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою ВР від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Колегія суду погоджується з такими висновками районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, зясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги, що висновки служби у справах дітей Білгород-Дністровської міської ради, є суперечливими, однобічними та упередженими та не відповідають фактичним обставинам і інтересам дитини, оскільки зазначені висновки, були належним чином дослідженні судом першої інстанції, їм було надано правову оцінку, яка ґрунтувалась у сукупності з іншими доказами, а саме показами свідків, психолога, висновком психолога, до того ж, вказаний висновок не спростований жодним, належним та допустимим доказом, а твердження, щодо упередженості ґрунтується лише на припущеннях апелянта.

Безпідставними є також твердження апелянта, що судом не враховано те, що батько за час коли донька проживала із ним не приділяв достатньої уваги та часу їй, не займався в достатній мірі доглядом за дитиною, що негативно відбилося на стані здоровя дитини та свідчить не про бажання проживання дитини разом із ним з метою піклування над нею, а з метою таким чином, у звязку із неприязними стосунками, нашкодити її матері - ОСОБА_5, оскільки вони спростовуються обставинами справи, зокрема директор Білгород-Дністровської ЗОШ № 3, вказав, що за період навчання дівчинки в цій школі вчителька спілкувалася лише з батьком, який одразу проявив ініціативу у створенні комфортних умов для навчання дітей у класі, постійно підтримував зв'язок з класним керівником, був присутнім на батьківських зборах, під час хвороби доньки телефонував, щоб дізнатися про домашні завдання або ж присилав старшого сина до школи. ОСОБА_7 ж вперше зявилась до школу в листопаді 2015 року з метою відібрати дитину у батька (дівчинка того дня вперше прийшла до школи після тривалого пропуску навчальних занять через те, що мати забирала її до себе в м. Одеси). Більше жодного контакту мами з класним керівником не було. Даря до школи приходить завжди в охайному зовнішньому вигляді, забезпечена усім необхідним шкільним приладдям, виконує домашні завдання, бере активну участь у житті класу та школи. Спершу дівчинка доволі агресивно поводилась з однокласниками, в грубій формі розмовляла з вчителями, могла відмовитись працювати на уроках. Такою була її поведінка і в перші дні після тривалої відсутності. Проте своєчасна реакція батька на зауваження дала позитивні результати. Дівчинка поводиться ввічливо, стала активнішою на уроках, доброзичливо спілкується з однокласниками. Крім того психологом Білгород-Дністровської ЗОШ № 3 ОСОБА_7 було проведено психолого-педагогічне обстеження психо - емоційного стану учениці ІНФОРМАЦІЯ_4, відповідно якого, було виявлено наявність у ОСОБА_4 близьких емоційних звязків з батьком та братом, порушення емоційної близькості з матірю. З 04.12.2015 року ОСОБА_4 проходила корекційний курс по арт-терапії у шкільного психолога. За інформаційним листом Головного лікаря КЗ «Білгород-Дністровська міськрайонна багатопрофільна лікарня» від 21.01.2016 року, дівчинка ОСОБА_4 спостерігається дитячою клінікою з народження. Знаходиться на диспансерному обліку у лікаря окуліста з діагнозом Міопія слабого ступеня. Носить окуляри. За період другої половини 2015 року на огляд в поліклініку проходила з батьком. Мати дитини хворіла і з цієї причини довго не могла відвідувати дитячу поліклініку.

Колегія суддів також не погоджується з доводами апелянта, що вирішуючи питання про місце проживання дитини суд не врахував, що малолітній вік дитини передбачає постійний психологічний зв'язок із матірю, тому суд повинен був визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері, оскільки суд першої інстанції врахував вік дитини і психологічний зв'язок з матірю. Так, як вже було зазначено, відповідно до психолого-педагогічного обстеження психо-емоційного стану ОСОБА_4, виявлено наявність у ОСОБА_4 близьких емоційних завязків з батьком та братом, порушення емоційної близькості з матірю, дівчинка вкрай потребує корекцію психоемоційного стану.

Крім того колегія вважає необхідним звернути увагу на ту обставину, що відповідно зазначеного висновку дівчинка вкрай потребує корекції психоемоційного стану, при цьому за тривалий період, що дівчинка проживає із матірю, після того як відібрали її у батька, мати не надала до суду інформації, щодо корекції психоемоційного стану дівчинки, не надала висновку психолога щодо зміни ставлення до матері, батька, чи брата. За тривалий період часу розгляду справи мати спромоглася лише надати до суду довідки про хвороби дитини.

Колегія суддів відхиляє посилання, апелянта на те, що вона хоча і по найму, але має житло, має постійний, достатній для забезпечення дитини дохід, враховуючи графік праці має достатньо часу для того, щоб займатись вихованням дитини, оскільки в даному конкретному випадку ці обставини не мають вирішального значення для вирішення даної справи. До того ж батько дитини забезпечує належними умовами обох дітей, як сестру так і брата.

Також колегія суддів не може залишити поза увагою наступні обставини.

Так, відповідно документів, що подала сама апелянт, стан здоровя дівчинки за період проживання її із матірю погіршився (т. 3 а.с. 120-133).

Стосовно тверджень апелянта що вона приділяє увагу здоровю дитини, займається її лікуванням та оздоровленням, колегія суддів зазначає, що це є важливим обовязком матері, разом не менш важливим є психоемоційний стан дитини, на що, не дивлячись на рекомендації психолога, мати не приділяє ніякої уваги.

Крім того, ознайомившись з текстом заяви, що надіслана матірю дитини директору департаменту освіти і науки Одеської міської ради, колегія суддів дійшла висновку, що мати, не дивлячись на наявність у ОСОБА_4 близьких емоційних завязків з батьком та братом, всіляко перешкоджає їхньому нормальному спілкуванню, що порушує не тільки права батька та брата, а й самої дитини, так як негативно впливає на її психо-емоціний стан, зазначене спростовує доводи апеляційної скарги, що відповідачем для розвитку дитини створено умови.

Не дивлячись на відсутність в апеляційній скарзі посилань щодо необхідності зясування думки дитини, колегія суддів вважає, що це питання заслуговує окремої уваги, оскільки є надважливим при вирішенні даного спору.

Вирішуючи це питання колегія суддів зазначає наступне.

Сторона позивача, при розгляді справи у суді першої інстанції вважала необхідним зясування думку дитини й це було зроблено, на засіданні органу опіки та піклування у присутності психолога дівчинка висловила своє бажання проживати з батьком та братом. У судді апеляційної інстанції позивач також вважав можливим заслухати думку дитини, разом з тим вказував, що оскільки дитина знаходиться у матері, здійсненими це буде не можливо, через супротив матері, оскільки при першому розгляді апеляційної скарги він заявляв клопотання про виклик дитини для її заслуховування та покласти обовязок привести у судове засідання дитину на матір, проте дитина до суду жодного разу доставлена не була, у звязку з чим висловив можливість розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Мати у своїй апеляційні скарзі посилалась на емоційний зв'язок дитини з матірю, при цьому не довела наявність такого звязка та не спростувала висновку суду щодо його відсутності. Крім того як в суді першої інстанції так і в ході розгляду справи в апеляційній інстанції апелянт не заявляла клопотання щодо зясування думки дитини з цього приводу, більше того коле це зробив її представник та судом було оголошено перерву для того щоб зявилась мати та дитина, а ні мати, а ні дитина в судове засідання не зявилась, натомість представник був замінений на іншого, який клопотання про виклик дитини для зясування її думки, заявляти не забажав, вказавши, що справу можна завершити за наявних у справі доказів.

Необхідно вказати й на те, що в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, мати дитини в судові засідання 14.02.2018 року, 28.02.2018 року, 18.04.2018 року, 16.05.2018 року, 23.05.2018 року, 07.06.2018 та 12.06.2018 року (тобто жодного разу), не зявилась.

Дитина тривалий час проживає з матірю, а тому саме на ній лежить обовязок, як матері та апелянта довести суду бажання дитини щодо місця її проживання, чого зроблено не було.

Отже, процесуальна поведінка матері позбавила можливості колегію суддів заслухати думку дитини про її місце проживання в судовому засіданні.

Разом цим, суд першої інстанції врахував думку дитини, яку, через її вік, вона висловила не в судовому засіданні, а на засіданні органу опіки та піклування у присутності психолога, згідно якої вона бажає проживати з батьком та братом.

Колегія суддів вказує, що само посилання в апеляційні скарзі на принцип ст.6 Декларації прав дитини, за якими малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матірю лише у виняткових ситуації не можна, не може бути підставою для скасування рішення першої інстанції та відмови у задоволенні позову батьку, оскільки такий принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно зі ст.150 СК України батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно зі ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року (далі Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Отже, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 13 ЦПК України: за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381, 382 - 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 (Рейнс ІІІ) ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 13.07.2016 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19.06.2018 року.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_15