Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 668/14737/15-ц

провадження № 61-22441св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 20 грудня 2016 року, у складі колегії суддів: Семиженка Г. В., Пузанової Л. В., Фурман Т. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 04 листопада 2013 року. Між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо поділу спільного майна - автомобіля «Subaru Legacy», 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. За умовами вказаної домовленості, автомобіль залишається відповідачу, який, в свою чергу, зобов'язується сплатити позивачу грошову компенсацію вартості його частини в розмірі 5 000 доларів США до 2015 року, про що 09 жовтня 2013 року було складено розписку.

Невиконання відповідачем зобов'язань за розпискою стало підставою для звернення ОСОБА_4 до суду з вимогою про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості по сплаті грошової компенсації за автомобіль та 3 % річних від простроченої суми.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року, у складі судді Ус О. В., позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму боргу за борговою розпискою 123 950 грн, та 3 % річних - 3 719 грн, судові витрати - 1 218 грн, а разом 128 887 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявна розписка відповідача свідчить про укладення між сторонами договору щодо розподілу сумісного майна, на підставі якого відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути борг у розмірі 5 000 доларів США. Відповідачем доказів про виконання домовленості та передачу позивачеві грошових коштів не надано. Неналежне виконання відповідачем грошового зобов'язання призвело до порушень прав позивача, які підлягають захисту, шляхом відшкодування відповідачем завданих позивачу збитків.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 20 грудня 2017 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 жовтня 2016 року скасовано. У задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виник спір з приводу поділу спільного майна подружжя. При цьому умови розписки не містять посилання про отримання грошових сум у борг або про домовленість сторін про заміну певного боргу позиковим зобов'язанням. Відсутність у позовній заяві викладення обставин спору між сторонами щодо спільного майна, а також їх невстановлення місцевим судом, не дає підстав вважати такий спір вирішеним, однак не є перешкодою для сторін звернутись до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя із зазначенням всього обсягу майна, набутого ними за час шлюбу.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник посилається на помилковість висновків суду апеляційної інстанції. Вказує, що заявлений нею позов не є позовом про поділ спільного майна подружжя, а також зазначає, що апеляційним судом не наведено ті положення СК України, що відповідають характеру правовідносин сторін і обставинам справи, та підлягали застосуванню місцевим судом.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З установлених судом обставин справи вбачається, що з 27 червня 2009 року по 04 листопада 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Спірний автомобіль, що придбаний у період шлюбу, було зареєстровано на ім'я позивача.

23 листопада 2013 року ОСОБА_6 було передовірено право діяти в особистих інтересах ОСОБА_4, бути представником з усіх питань, що пов'язані з експлуатацією автомобіля, а також розпоряджатись ним з правом продажу. З 28 листопада 2013 року власником даного автомобіля виступає ОСОБА_6

За змістом розписки від 09 жовтня 2013 року, ОСОБА_5 зобов'язався віддати ОСОБА_4 5 000 доларів США за їх спільний автомобіль «Subaru Legacy». При цьому, посилань на отримання у борг відповідачем грошових коштів, що вказує на виникнення у останнього зобов'язань щодо їх повернення, зазначена розписка не містить.

Відповідно до статей 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком тих, які виключено з цивільного обороту.

Положеннями статей 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Скасовуючи рішення місцевого суду та увалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, керуючись зазначеними законодавчими положеннями та враховуючи роз'яснення, що містяться у наведеній постанові Пленуму Верховного Суду України, дійшов вірного висновку, що зміст позовних вимог не вказує на наявність між сторонами грошового зобов'язання, а свідчить про існування між ними спору з приводу поділу спільного майна, вирішення якого повинно здійснюватись у відповідності до вимог СК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М. Фаловська