Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/16051/15-ц

провадження № 61-9041св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у складі судді

Колдіної О. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року у складі суддів: Соколової В. В., Борисової О. В., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про захист прав споживача, визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що на офіційному сайті ПАТ «Укрсоцбанк» опублікована програма реструктуризації валютних кредитів, а саме списання 50 % заборгованості за кредитним договором. Під умови цієї програми підпадає і позивач, у зв'язку з чим 29 травня 2015 року він звернувся до банку, повідомив про прийняття пропозиції банку та просив провести реструктуризацію його кредитної заборгованості.

На момент звернення до суду позивач не отримав відповіді від банку, що розцінює як відмову у проведенні реструктуризації його зобов'язання, що порушує його права.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просив визнати неправомірними дії ПАТ «Укрсоцбанк» щодо відмови від проведення реструктуризації зобов'язання позивача за його кредитним договором на умовах 50/50 та змінити умови зобов'язального правовідношення, яке виникло на підставі договору кредиту

№ 389/25/12-Ж, укладеного 07 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк», на умовах публічного оголошення банком реструктуризації валютних кредитів на умовах 50/50.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що реструктуризація заборгованості є правом банку, а не його обов'язком і передбачає відповідну зміну умов договору шляхом укладення відповідних угод між сторонами за їхньою спільною згодою або за рішенням суду при наявності підстав, визначених частиною другою статті 652 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що банк на своєму сайті опублікував програму реструктуризації валютних кредитів, позивач звертався до банку щодо цієї пропозиції, однак банк тричі проігнорував його звернення та не надав жодної відповіді, тим самим відмовив позивачу у проведенні реструктуризації його зобов'язання, що є порушенням його прав як на її проведення, так і на отримання інформації. Відмова оферента після акцепту умов акцептантом є незаконною та не відповідає нормам цивільного законодавства, однак суди не врахували публічності такої пропозиції банку та нормам, які регулюють такі взаємовідносини, чим порушили права позивача. Крім того, зазначає, що ОСОБА_3 не був повідомлений про судове засідання, тож апеляційний суд провів судове засідання без участі сторін, чим порушив право апелянта у доступі до судового розгляду, у наданні пояснень, у перевірці доказів, що свідчить про необ'єктивність судового процесу та порушення норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 20 лютого 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсоцбанк» 07 грудня 2006 року укладений договір кредиту № 389/25/12-Ж, відповідно до умов якого позивачу надано кредит у розмірі 60 000,00 доларів США зі сплатою 12,5 % річних та повернення суми кредиту до 06 грудня 2021 року (а. с. 7-9).

Позичальник зобов'язався відповідно до пунктів 3.3.7, 3.3.8 договору кредиту своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та в повному обсязі повернути кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання.

Також встановлено, що позичальник не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість з повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків.

На офіційному сайті ПАТ «Укрсоцбанк» опублікована пропозиція - програма реструктуризації валютних кредитів за опцією 50/50, відповідно до якої банк пропонував валютним позичальникам із загальною заборгованістю до 150 тисяч умовних одиниць у валюті кредиту (доларів США/швейцарських франків/євро) скористатися реструктуризацією за умовами 50/50 - при внесенні певної суми на погашення заборгованості, банк списує з позичальника заборгованість на таку ж суму як бонус.

Банк опублікував умови цієї акції для різних груп кредитів, а також визначив обов'язкові документи, які повинен надати позичальник для застосування тимчасової опції. Зазначена програма діяла до 31 грудня 2015 року (а. с. 10-13, 26-30).

Пропозиція банку адресована двом групам осіб: позичальники, які не мали заборгованості до 01 січня 2014 року. В день укладення договору про застосування цієї опції їм необхідно внести не менше 1 000,00 у.о. і така ж сума кредиту буде списана з тіла кредиту; особи, у яких була заборгованість до 01 квітня 2014 року. Їм необхідно внести не менше 3 000,00 у.о. для того, щоб скористатися умовами опції. Серед обов'язкових документів для застосування тимчасових опцій, банк вказував: паспорт, ІПН клієнта, оновлені документи платоспроможності позичальника/фінансових поручителів, інші документи на вимогу банку.

29 травня 2015 року ОСОБА_3 звернувся із заявою до банку про реструктуризацію кредитної заборгованості за договором кредиту № 389/25/12-Ж та просив повідомити про прийняте рішення.

Будь-яких документів, визначених як обов'язкові для застосування тимчасової опції, позивачем до заяви не додавалось.

13 липня 2015 року повторно звернувся до банку з проханням повідомити про рішення щодо можливості застосування до нього програми реструктуризації кредитної заборгованості за опцією 50/50 і зобов'язався надати на вимогу банку необхідні документи.

23 жовтня 2015 року ОСОБА_3 втретє звернувся до банку щодо реструктуризації заборгованості за договором кредиту та надав документи, необхідні для прийняття зазначеного рішення, визначені в публічній пропозиції банку.

Проте в жодній із заяв він не вказує, до якої групи позичальників він відноситься, тобто не конкретизував прийняті ним умови.

Як встановлено судом, відповідь позивачу банком так і не була надана.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частинами першою, другою статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Реструктуризація - комплекс заходів, який передбачає зміну умов кредитного договору у зв'язку з наявними або можливими фінансовими труднощами боржника з метою створення сприятливих умов для виконання ним зобов'язань за цим кредитним договором. Варіантами проведення реструктуризації є: зміни валюти виконання зобов'язання за кредитним договором; зміни графіка погашення заборгованості (строків, у тому числі кінцевого терміну, та сум погашення основного боргу, сплати процентів/комісій) за кредитним договором; зменшення розміру процентної ставки, комісій за кредитним договором; інші варіанти, у тому числі прощення частини основного боргу, нарахованих процентів/комісій, скасування (повністю або частково) нарахованих фінансових санкцій (штрафів, пені, неустойки) за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором (постанова НБУ від 21 липня 2015 року № 467 «Про схвалення Методичних рекомендацій щодо роботи банків з боржниками - фізичними особами, у яких виникли/можуть виникнути фінансові труднощі».

Тобто, із зазначеного визначення реструктуризації заборгованості вбачається, що проведення реструктуризації передбачає зміну умов договору.

Згідно із положеннями частини дванадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час дії пропозиції) кредитодавець має право проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту. Банк має право за реструктуризованими згідно із цією частиною договорами звільнити позичальників від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації.

Зазначеною нормою Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право, а не обов'язок банку проводити реструктуризацію заборгованості та за реструктуризованими договорами звільнити позичальника від сплати будь-яких штрафних санкцій за несвоєчасне виконання умов кредитних договорів, що виникли до дати такої реструктуризації.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що банк має право, а не обов'язок провести реструктуризацію боргу позичальника, тому відсутність згоди банку на зміну умов договору, укладеного раніше, не є достатньою підставою для задоволення позову. Крім того, позивач не надав належних доказів, які б доводили наявність істотного порушення кредитного договору з боку банку, що б давало підстави для зміни умов укладеного кредитного договору в судовому порядку.

Доводи касаційної скарги про те, що банк відмовив позивачу у проведенні реструктуризації його зобов'язання, що є порушення його прав як на її проведення, так і на отримання інформації, є безпідставними, оскільки це право банку проводити реструктуризацію та на підставі взаємної домовленості вносити зміни до договору. Разом з тим порушення банком Закону України «Про звернення громадян», а саме ненадання відповіді заявнику, не впливає на висновок суду щодо відсутності підстав для внесення змін у кредитний договір у судовому порядку.

Посилання у касаційній скарзі на те, що позивач не був належним чином повідомлений апеляційним судом про судове засідання та суд провів його без участі сторін, чим порушив право ОСОБА_3 у доступі до судового розгляду, у наданні пояснень, у перевірці доказів, не заслуговує на увагу, оскільки апеляційний суд відповідно до статті 305 ЦПК України 2004 рокумає право розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої сторони, незалежно від причин її неявки в судове засідання. ОСОБА_3 уповноважив п'ять осіб на представництво своїх інтересів у суді окремо один від одного, однак лише один повідомив про неможливість участі в судовому засіданні та надав відповідні докази, інші в судове засідання не з'явилися та не повідомили про поважність причини неявки, тому неявка сторін у справі не перешкоджала розглядові справи апеляційним судом. Відкладення розгляду справи апеляційним судом у випадку неявки сторін, належним чином повідомлених про час і місце судового розгляду, є правом, а не обов'язком суду. Крім того, позивач сам не цікавився провадженням у справі, хоча мав таку можливість, оскільки його представники були обізнані про дату та час судового засідання.

Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальним правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С. О.Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик