П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року

м. Рівне

Справа №569/2365/18

Провадження №22-ц/787/927/2018

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Кучина Н.Г.

Дата і час ухвалення рішення суду: 14.03.2018 р. (за неявки сторін)

Повний текст рішення складено: не зазначено

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Боймиструк С.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду від 14 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі і компенсацію втрати частини доходів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі - ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги. Позов мотивовано тим, що при звільненні його з роботи належні суми роботодавцем виплачено не було, що є підставою для стягнення з відповідача 11 761,78 гривень заборгованості по заробітній платі, 22 248,72 гривень середнього заробітку за час розрахунку при звільненні та 13 798,48 гривень вихідної допомоги.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2018 року позов задоволено частково:

Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" (місцезнаходження: м. Рівне-17; ідент. код юр. особи в ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1; адреса проживання: АДРЕСА_1) заборгованість по заробітній платі в розмірі 11 761, 78 гривень (без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів) та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 23 вересня 2017 року по 16 лютого 2018 року включно в розмірі 16 302,41 гривень (без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів).

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ "Рівнеазот" в дохід держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень судового збору.

На рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунки при звільненні ПрАТ "Рівнеазот" подано апеляційну скаргу, де посилається на його незаконність та необґрунтованість, що полягали у неправильному застосуванні норм матеріального й процесуального права, а також неповноті з'ясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалося про наявність поважних причин і обставин, що мають істотне значення, та підтверджують відсутність вини роботодавця щодо своєчасного виконання зобов'язань з оплати праці, що судом ураховано не було.

Станом на 16 травня 2017 року РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" має перед ПрАТ "Рівнеазот" заборгованість у розмірі 11 238 581, 67 гривень. Боржник не в змозі виплатити дану заборгованість, що покладає на відповідача додаткові обов'язки по утриманню та належній діяльності очисних споруд самостійно. Також на підставі рішення господарського суду відповідач не отримає більше 600 000 гривень, що також впливає на своєчасність виплати працівникам заробітку.

На його думку, відповідач з грудня 2016 року по березень 2017 року знаходився у вкрай важкому становищі через імпорт дешевших російських добрив в Україну за демпінговими цінами, що разом із повним обмеженням постачання природного газу підприємству фактично зупинили виробництво. Юридично же наказом №293 від 10.04.2017 року було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів відповідача та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Таким чином, дані обставини призвели до затримки у виплаті нарахованої заробітної плати і вихідної допомоги позивачу. Ця обставина завдана у зв'язку із вчиненням дій на усунення небезпеки, що загрожує правам і обов'язкам ПрАТ "Рівнеазот", тобто відповідач діяв у стані крайньої необхідності.

Покликається на положення ч. 2 ст. 1171 ЦК України, де передбачено звільнення заподіювача шкоди від її відшкодування частково або повністю у разі завдання її в стані крайньої необхідності.

Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" відповідач є платником єдиного внеску, що разом із нормами ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення після звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 302,41 гривень, ухваливши нове - про звільнення ПрАТ "Рівнеазот" від відшкодування шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_2 У решті рішення не оскаржувалося.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу позивач, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачем порушено вимоги законодавства про оплату праці, що, в свою чергу, потягло за собою нарахування заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахункових при звільненні за час із 23 вересня 2017 року по 16 лютого 2018 року. Тому на користь позивача із ПрАТ "Рівнеазот" стягнуто спірну суму, на якій наполягав ОСОБА_2

Як установлено судом, і ці обставини сторонами не заперечуються і визнаються, позивач працював оператором очисних споруд Публічного акціонерного товариства "Рівнеазот" (після зміни організаційно-правової форми - ПрАТ "Рівнеазот). Наказом №2591-ВК від 19.09.2017 року його звільнено з 22 вересня 2017 року за ст. 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням (а.с. 7, 17).

На день звільнення ПрАТ "Рівнеазот" мав перед позивачем заборгованість з виплати заробітної плати, сума якої підлягала виплаті при припиненні трудових відносин, на користь позивача у розмірі 11 761,78 гривень.

Спірні правовідносини виникли з приводу невиплати відповідачем у передбачені законом строки заробітної плати, що призвело до виникнення у ОСОБА_2 права вимагати нарахування і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Норми ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначають необхідність при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, що провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За таких обставин міським судом правильно з'ясовано, що порушенням законодавства про своєчасну виплату нарахованої заробітної плати є нездійснення роботодавцем виплати заборгованої заробітної плати в день звільнення працівника, що потягло за собою нарахування середнього заробітку за час затримки розрахункових коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням обставин, що мають значення для справи, та вимог закону суд зробив обґрунтований висновок про виникнення у ПрАТ "Рівнеазот" зобов'язання сплатити на користь ОСОБА_2 з 23 вересня 2017 року по 16 лютого 2018 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 101 робочий день.

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що при вирішенні спірних правовідносин судом правильно застосовано положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках. передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

При обчисленні середнього заробітку за час затримки виплати сум суд попередньої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідно до довідки від 12.03.2018 року № 828 середньогодинна заробітна плата становила 20, 1767 гривень (а.с. 35). За період з дня звільнення позивача з роботи по день виплати заборгованості із заробітної плати (з 23 вересня 2017 року по 16 лютого 1018 року ) кількість робочих днів склала 101 одиниці, або 808 робочих годин.

Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період часу становить 16 302,41 гривень, що вираховується у спосіб множення середньогодинного заробітку - 20, 1767 гривні на кількість робочих годин, тобто на 808. Тому саме така сума підлягає стягненню з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин та ухваленні рішення застосовано норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із відповідача на користь ОСОБА_2 16 302,41 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд правильно послався на пункти 20 і 25 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", де зазначено про правову необхідність задоволення позовів, що ґрунтуються на фактах порушення вимог ст.ст. 115, 116 КЗпП України і застосуванні ст. 117 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги про існування крайньої необхідності, що призвело до порушення прав позивача, то їх спростовано висновками місцевого суду, з правильністю яких погоджується і колегія суддів.

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про те, що спірна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з порушенням строків їх виплати, є матеріальною шкодою.

Так, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1.)втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2.)доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Між тим, правовідносини з приводу середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з порушенням термінів її виплати регулюються ст. 117 КЗпП України та ст. 34 Закону України "Про оплату праці", Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159.

Тобто ця виплата є відповідальністю за несвоєчасний розрахунок роботодавця при звільненні працівника та втрату передбачуваних грошових доходів, а тому не є матеріальною шкодою, що випливає з деліктних (недоговірних) відносин, і до них не може бути застосованою норма ч. 2 ст. 1171 ЦК України щодо зменшення розміру шкоди через існування крайньої необхідності, за якої діяв її заподіювач.

Крім того, суд правильно врахував, що відповідно до роз'яснень, даних в абз. п'ятому п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст.171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є суб'єктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки суд не є податковим агентом, тому обов'язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Понесений відповідачем судовий збір згідно зі ст. 141 ЦПК України слід віднести на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 14 березня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: