Провадження № 2/201/857/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря Карнаух І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво,

В С Т А Н О В И В:

21.11.2017р. ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

На виконання ухвали судді Ткаченко Н.В. від 24.11.2017р. про залишення позовної заяви без руху, позивач 08.12.2017р. подав уточнену позовну заяву, зазначивши відповідачем ще й ОСОБА_2 державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради(а.с.№3035).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є власником 1/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Чернівецький, буд. 19, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.07.1990р. ОСОБА_3 успадкований ним і його двома братами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 від матері ОСОБА_6 у рівних частках. Цей будинок розташований на земельній ділянці розміром 320 кв.м. У 2005 році позивач вирішив зробити реконструкцію частини будинку - добудувати прибудову з мансардою і збудувати господарську споруду (сарай з погребом).

Відповідно до діючого на той момент законодавства України позивач отримав містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального ОСОБА_2 Дніпропетровської міської ради № 03/7838 від 10.05.2006р. про можливість будівництва прибудови до житлового будинку, сараю, здійснення реконструкції житлових приміщень для приведення житла у відповідність вимогам ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», за умови отримання погодження із співвласником домоволодіння № 19 по пров. Чернівецькому.

За заявою позивача від 14.10.2010р. дозвіл на виконання реконструкції житлового будинку та будівництва господарських споруд (сараю) був узгоджений Головним землевпорядником Жовтневого району, Головним архітектором району, Державним санітарно-епідеміологічним наглядом, Самостійною державною пожежною частиною-1 ДМУГУМНС України в Дніпропетровській області.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2010р. зобовязано виконавчий комітет Жовтневої районної у місті ради усунути перешкоди у здійсненні права по управлінню та володінню власністю шляхом розгляду питання про надання ОСОБА_1 дозволу на будівництво відповідно до проектної документації прибудови до житлового будинку А-1 у зазначеному домоволодінні без погодження цього питання із співвласником домоволодіння ОСОБА_7

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради у місті Дніпропетровську від 18.02.2011р. № 47 надано дозвіл на реконструкцію існуючої частини житлового будинку з будівництвом прибудови до житлового будинку і будівництво сараю згідно проекту і рішення Жовтневого районного суду від 24.12.2010р. Рішенням також зобовязано позивача: 2.1. узгодити в установленому законом порядку робочу документацію на реконструкцію існуючої частини житлового будинку з будівництвом господарських споруд; 2.2. повідомити Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю в 7-денний строк про початок проведення будівельних робіт з реконструкції існуючої частини житлового будинку та будівництву господарських споруд; 2.3. укласти угоду на виконання робіт з реконструкції існуючої частини житлового будинку та будівництву господарських споруд з організацією, яка має відповідну ліцензію з обовязковим складанням актів на сховані роботи; 2.4. закінчену реконструкцією частину житлового будинку предявити державній комісії для прийняття її в експлуатацію.

04.04.2011р. на виконання п. 2.2. вказаного рішення він подав заяву із доданим повідомлення про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл, до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області.

У звязку із відсутністю відповіді на цю заяву, позивач 08.08.2016р. звернувся до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області та 15.08.2016р. отримав відповідь № 1004-14/718, якою у прийнятті до відома повідомлення про початок виконання підготовчих робіт було відмовлено, у звязку із тим, що з 12.03.2011р. втратив чинність ЗУ «Про планування і забудову територій», яким визначався Порядок отримання дозволу на виконання підготовчих робіт та будівельних робіт (ст.ст. 28-1, 29 Закону) і Порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів (ст. 30-1 Закону). А з 12.03.2011р. набрав чинності ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання ним чинності, діють у частині, що не суперечать Закону. Тому Постанови КМУ від 08.10.2008р. № 923 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», від 30.09.2009р. № 1104 «ОСОБА_8 питання надання дозволів на виконання підготовчих і будівельних робіт», від 29.12.2009р. № 1424 «Про затвердження Порядку внесення плати за видачу сертифіката відповідності та її розміру і доповнення додатка до Постанови КМУ від 25.06.2001р.» № 702, суперечать ЗУ «Про регулювання містобудівельної діяльності» і не можуть бути використані у подальшій роботі.

Після закінчення реконструкції існуючої частини житлового будинку, будівництва прибудови до житлового будинку, а також господарських споруд (сараю), позивач подав до Центру надання адміністративних послуг «Лівобережний» м. Дніпра декларацію про готовність до експлуатації обєкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до обєктів з незначними наслідками (СС1). ОСОБА_2 державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради листом № ДП60 від 01.11.2017р. відмовлено у прийнятті декларації і повернуто її на доопрацювання. Відмову позивач не оскаржував до адміністративного суду.

Позивач вважає, що прийняття нового Закону, втрата чинності законів і підзаконних актів, які діяли на момент початку будівництва, відсутність нових підзаконних актів, які б регулювали порядок оформлення документів на будівництво, відмова у прийнятті повідомлення про початок виконання підготовчих робіт, призвели до того, що він не зміг ввести в експлуатацію споруди і будівництво стало самочинним.

Враховуючи викладене, просив суд визнати за ним право власності на самовільно побудовані прибудови до житлового будинку і господарської споруди, а саме: А"-1 - житлову прибудову до житлового будинку площею 20,30 м.кв, МС - мансардний поверх, площею 26,60 м.кв, Ж сарай площею 6,10 м.кв, під Ж- погреб площею 4,86 м.кв.

Відповідач УДАБК ДМР позовні вимоги не визнав. 22.02.2018р. представник ОСОБА_2 державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради (далі УДАБК ДМР) ОСОБА_9 (діє на підставі довіреності від 14.02.2018р. а.с. № 65) надала заперечення на позов (а.с. № 63, 64), в яких зазначила, що згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, затвердженого Постановою КМУ від 13.04.2011р. № 461, у випадку визнання права власності на самочинно збудований обєкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого обєкта, яке проводиться згідно із Законом України «Про архітектурну діяльність» шляхом візуального та інструментального обстеження обєкта. За результатами обстеження, на підставі даних технічного паспорта, проектної та іншої технічної документації на обєкт (за наявності) виконавець проводить оцінку технічного стану обєкта та складає звіт про проведення технічного обстеження, який підписується та скріплюється особистою печаткою виконавця і затверджується субєктом господарювання, який проводив технічне обстеження.

Окрім того, у п. 17 вищезазначеного Порядку зазначено, що в разі визнання права власності щодо самочинно збудованого обєкту за рішенням суду, замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних процедур у будівництві до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю два примірники декларації за формою, наведеною у додатку 5 до цього Порядку, яким передбачено надання інформації про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

Представник відповідача УДАБК ДМР звертала увагу, що термін дії рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 18.02.2011р., яким позивачеві дозволена реконструкція частини будинку і будівництво господарських споруд, становить 3 роки.

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Чернівецький, буд. 19, самовільні споруди: А"- 1 - житлова прибудова до житлового будинку площею 20,30 м.кв, МС - мансардний поверх, площею 26,6 м.кв, Ж - сарай площею 6,10 м.кв, під Ж - погреб площею 4,86 м.кв, побудовані у 2016 році. Тобто без дозволу на їх будівництво.

Крім того, представник відповідача УДАБК ДМР вважала, що управління не повинно відповідати за цим позовом, оскільки не є субєктом, який надає право власності чи користування на земельні ділянки в межах м. Дніпро. Враховуючи викладене, просила відмовити у задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8 (діє на підставі довіреності від 14.09.2017р. а.с. № 71) надали суду спільну заяву, в якій просили суд справу 12.06.2018р. розглядати без їх участі та без фіксації судового процесу технічними засобами, позовні вимоги задовольнити (а.с. №110).

Представник відповідача ДМР в судове засідання 12.06.2018р. не зявився, про дату судового засідання був повідомлений належним чином, в справі є розписка представника ДМР ОСОБА_10 (діє за довіреністю від 17.01.2018р. а.с. № 104), з якої вбачається, що про дату судового засідання цей представник був повідомлений особисто в суді у день проведення по справі підготовчого засідання (а.с.№ 109), що за правилами ч.6 ст. 128 та ч.5 ст.130 ЦПК України є належним повідомленням ДМР про дату судового розгляду справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд за його відсутності суду не надав.

Ухвалою суду від 12.06.2018р. (винесена без виходу до нарадчої кімнати) ухвалено про розгляд справи за відсутності представника відповідача ДМР.

Представник відповідача УДАБК ДМР ОСОБА_9 (діє на підставі довіреності від 14.02.2018р. а.с. № 65) 12.06.2018р. надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та без фіксації судового процесу технічними засобами, в задоволенні позову відмовити (а.с. № 113).

Раніше 22.02.2018р. цей представник відповідача надала суду письмові заперечення УДАБК ДМР проти позову (а.с.№ 63-64).

Оскільки позивач, його представник, представник відповідача УДАБК ДМР надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, представник ДМР в судове засідання не зявився без поважних причин, то на підставі ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу в судовому засіданні за відсутності сторін (їх представників) і без фіксування процесу технічними засобами.

Пунктом 9 частини 1 Розділу XI «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VІІІ від 03.10.2017р., який набрав чинності з 15.12.2017р., передбачено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Підстав для винесення по справі заочного рішення суду відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України не вбачається, оскільки представник відповідача надав письмові заперечення по справі, яким буде надана належна оцінка поряд з іншими доказами у справі.

Підготовче засідання у справі відповідно до вимог ст. 197 ЦПК України проведено 14.05.2018р. (а.с. № 108).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом.

Як встановлено судом ОСОБА_1 є власником 1/3 частки домоволодіння, розташованого за адресою: м. Дніпро, пров. Чернівецький, буд. 19. Домоволодіння отримане ним у спадщину від матері ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 10.07.1990р., посвідченим заступником старшого державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі під № 1-3586. Окрім позивача, спадкоємцями за заповітом є ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у рівних частках (а.с. № 19).

Як вказано у свідоцтві про спадщину, спадкове майно складається з: житлового шлакобетонного будинку А-І, жилою площею 37,2 кв.м., прибудови а-І шлакобетонної з погребом шлакобетонним, сараю Б цегляного, убиральні В дощатої, огорожей №1-4, ОСОБА_3 розташованих на земельній ділянці розміром 320 кв.м.

З метою реконструкції частини будинку (будівництва прибудови з мансардою і господарських споруд) позивач отримав містобудівний висновок Головного архітектурно-планувального ОСОБА_2 Дніпропетровської міської ради (лист № 03/7838 від 10.05.2006р.) про можливість будівництво прибудови до житлового будинку, сараю, реконструкції житлових приміщень для приведення житла у відповідність вимогам ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», за умови отримання погодження із співвласником домоволодіння № 19 по пров. Чернівецькому (а.с. № 21).

За заявою позивача від 14.10.2010р. узгоджений дозвіл про виконання реконструкції житлового будинку та будівництва господарських споруд (сараю) Головним землевпорядником Жовтневого району, Головним архітектором району, Державним санітарно-епідеміологічним наглядом, Самостійною державною пожежною частиною-1 ДМУГУМНС України в Дніпропетровській області (а.с. № 23).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2010р. зобовязано виконавчий комітет Жовтневої районної у місті ради усунути перешкоди у здійсненні права по управлінню та володінню власністю шляхом розгляду питання про надання ОСОБА_1 дозволу на будівництво відповідно до проектної документації прибудови до житлового будинку А-1 у зазначеному вище домоволодінні без погодження даного питання із співвласником домоволодіння ОСОБА_7В.(а.с. № 24).

Судом у цій справі, серед іншого, встановлено, що згідно технічного паспорту від 30.08.1996р. домоволодіння складається з житлового будинку А-1 і господарських споруд, розташованих на земельній ділянці площею 320 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта. Частка позивача (ОСОБА_1С.) складається з приміщень загальною площею 24,1 кв.м. в житловому будинку, яка в технічному паспорті позначена як квартира № 2, яка, в свою чергу, складається з 1-ї житлової кімнати площею 12,0 кв.м і кухні площею 6,8 кв.м з сінями площею 5,3 кв.м.

З метою реконструкції інститутом «Дніпроагропроект» виготовлено проект на прибудову № 070044-1-ПЗ і позивач одержав погодження окремих служб району, але не зміг отримати погодження співвласника домоволодіння.

Земельна ділянка знаходиться у спільному з відповідачем ОСОБА_7користуванні без визначення порядку цього користування.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Цивільний кодекс України передбачає загальні засади набуття права власності, зокрема ст.ст. 316-323, 325, 328, 331, 334 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; усі суб'єкти права власності є рівними перед законом; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Предметом спору у цій справі є визнання права власності на добудову і прибудову до будинку, споруди, що зроблені безпосередньо на земельній ділянці (не на весь будинок), тому суд керується нормою ст. 376 ЦК України щодо здійснення самочинного будівництва.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку ст. 331 ЦК України.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» розяснив, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966р. і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом МУЮ від 07.02.2002р. № 7/5 і зареєстроване в МЮУ 18.02.2002р. за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004р. "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Як встановлено судом, право власності спадкодавиці ОСОБА_11 на будинок було зареєстроване у встановленому на той час законом порядку.

Як зазначено у свідоцтві про право на спадщину, будинок розташованій земельній ділянці 320 кв.м., належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності і свідоцтва про право на спадщину, виданих 15.03.1982р. Першою Дніпропетровською держнотаріальною конторою за реєстром № 3-734, 3-736, зареєстрованих в Дніпропетровському інвентарбюро 17.03.1982р. під № 106-1.

Правовідносини щодо виділення земельної ділянки і реєстрації права власності нерухомого майна, розташованого на ній, регулювалися за життя спадкодавиці нормами ЗК УРСР від 08.07.1970р., Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966р., яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56.

Статтею 20 ЗК УРСР від 08.07.1970р. було передбачено, що відповідно до Основ земельного законодавства СРСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування.

Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів УРСР.

Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі.

Відповідно до п. 1 розділу I Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР від 31.01.1966р. реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР провадять бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих.

За правилами п.п. 2, 3 розділу II Інструкції об'єктами реєстрації є будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Під будинком, як об'єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі.

Якщо домоволодіння складається з двох або більше жилих будинків, які належать громадянам на праві особистої власності, такі будинки з приналежними до них надвірними будівлями підлягають виділенню з складу домоволодінь, як самостійні, з закріпленням за кожним з них окремої земельної ділянки під окремим номером по вулиці, провулку, площі.

Відповідно до п. 9 розділу II Інструкції право користування земельними ділянкам, на яких розташовані будинки або домоволодіння з обслуговуючими їх будівлями та спорудами, реєструються окремо, відповідно до інструкції МКГ УРСР від 23.08.1952р. "Про порядок обміру земель і реєстрації документів на право користування земельними ділянками в містах і селищах міського типу УРСР".

Переліком правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилась реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР (додаток № 1 до Інструкції), передбачалося наявність у заявника, серед іншого, договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель або нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію.

Згідно із п. 13 розділу II Інструкції БТІ на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення.

Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966р. втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995р. № 56.

За правилами п.п. 4. Наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995р. № 56 «Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування: фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна при наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та при наявності акта державної комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію.

Переліком правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб (Додаток N 1 до Правил) передбачав наявність рішення про відведення земельної ділянки або акт про право власності на земельну ділянку для будівництва об'єкта і акт прийняття цього об'єкта в експлуатацію, затверджений рішенням місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 5.4. Правил, БТІ на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, кому належить об'єкт, подає його органу державної виконавчої влади або місцевого самоврядування, який виносить рішення щодо видачі заявнику свідоцтва про право власності.

Таким чином, обовязковою передумовою видачі свідоцтва про право власності на той час було відведення земельної ділянки або наявність акта про право власності на земельну ділянку для будівництва.

Як розяснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України судам потрібно з'ясовувати правовий режим земельної ділянки, на якій збудовано житловий будинок, будівлю, споруди.

Право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

Зважаючи на наявність зареєстрованого у заповідачки ОСОБА_6 права власності на будинок, ОСОБА_6 була користувачем земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, з 1982р. по 09.01.1999р. (день її смерті).

Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Разом із тим, відповідних документів про відведення земельної ділянки або акт про право власності на земельну ділянку для будівництва або договір про користування земельною ділянкою тощо, яка була надана спадкодавиці ОСОБА_11, позивач не надав.

Отже, позивачем не надано належних доказів прийняття спадкування права власності або право користування земельною ділянкою під будинком. Не надано також до казів того, що позивач сам набув право власності або користування земельною ділянкою.

За таких обставин, суд не може визнати за позивачем право у порядку ч. 3 ст. 376 ЦК України власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не відведена позивачеві для цієї мети і не надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Як вбачається з наявних у справі документів, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради у місті Дніпропетровську від 18.02.2011р. № 47 позивачеві надано дозвіл на реконструкцію існуючої частини житлового будинку з будівництвом прибудови до житлового будинку та будівництво сараю згідно проекту і рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2010р.

Рішенням було зобовязано позивача: 2.1. узгодити в установленому законом порядку робочу документацію на реконструкцію існуючої частини житлового будинку з будівництвом господарських споруд; 2.2. повідомити Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю в 7-денний строк про початок проведення будівельних робіт з реконструкції існуючої частини житлового будинку та будівництву господарських споруд; 2.3. укласти угоду на виконання робіт з реконструкції існуючої частини житлового будинку та будівництву господарських споруд з організацією, яка має відповідну ліцензію з обовязковим складанням актів на сховані роботи; 2.4. закінчену реконструкцією частину житлового будинку предявити державній комісії для прийняття її в експлуатацію (а.с. № 25).

04.04.2011р. на виконання п. 2.2. вказаного рішення позивач подав заяву до Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області із доданим повідомленням про початок виконання будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл (а.с. № 26, 27).

У звязку із відсутністю відповіді на заяву, позивач 08.08.2016р. вдруге звернувся до Департаменту і отримав відповідь № 1004-14/718 від 15.08.2016р., якою відмовлено у прийнятті до відома повідомлення про початок виконання підготовчих робіт було.

Відмова мотивована тим, що з 12.03.2011р. втратив чинність Закон України «Про планування і забудову територій», яким визначався Порядок отримання дозволу на виконання підготовчих робіт та будівельних робіт (ст.ст. 28-1, 29 Закону) і Порядок введення в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів (ст. 30-1 Закону).

З 12.03.2011р. набрав чинності ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». Закони та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечать Закону. Тому Постанови КМУ від 08.10.2008р. № 923 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів», від 30.09.2009р. № 1104 «ОСОБА_8 питання надання дозволів на виконання підготовчих і будівельних робіт», від 29.12.2009р. № 1424 «Про затвердження Порядку внесення плати за видачу сертифіката відповідності та її розміру і доповнення додатка до Постанови КМУ від 25.06.2001р.» і № 702, суперечать Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» і не можуть бути використані у подальшій роботі.

Суд враховує, що позивач отримав у 2010 році містобудівельний висновок ГоловАПУ Дніпропетровської міської ради, йому був наданий дозвіл на виконання реконструкції існуючої частини житлового будинку у 2011 році рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 18.02.2011р. № 47 (а.с. № 21, 25).

Наявність цих документів свідчить, що реконструкція була розпочата ним у відповідності до вимог Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000р. № 1699-III.

Разом із тим, термін дії рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 18.02.2011р., яким позивачеві дозволена реконструкція частини будинку і будівництво господарських споруд, становить три роки (п. 3 рішення). Отже, термін дії дозволу сплив 18.02.2014р.

Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Чернівецький, буд. 19, виготовлений інженером інвентаризації нерухомого майна ФОП ОСОБА_12 станом на 20.10.2017р. (а.с. № 13 17). При обстеженні виявлені самовільно збудовані споруди: А"- 1 - житлова прибудова до житлового будинку площею 20,30 м.кв, МС - мансардний поверх, площею 26,6 м.кв, Ж - сарай площею 6,10 м.кв, під Ж - погреб площею 4,86 м.кв. У технічному паспорті є відмітка про те, що цей обєкт нерухомості підлягає введенню в експлуатацію.

Як видно з технічного паспорта споруди самовільно збудовані позивачем у 2016р. (а.с. № 53), при тому, що термін дії дозволу на реконструкцію і будівництво сплив у лютому 2014р. Тобто, будівництво здійснювалося без дозволу.

За приписами ст. 30-1 Закону України «Про планування і забудову територій», чинного до 12.03.2011р., прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснювалося на підставі сертифіката відповідності, який видається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Одержання сертифіката здійснювалося за заявою замовника до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, яка надала дозвіл на виконання будівельних робіт, до якої додавалися: проектна документація на будівництво об'єкта, погоджена та затверджена в установленому законодавством порядку; акт готовності об'єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, генпроектувальною організацією, замовником, страховою компанією (якщо об'єкт застрахований).

Але, як видно з наданих позивачем документів, позивач не виконав рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради у місті Дніпропетровську від 18.02.2011р. № 47. Зокрема, не надав доказів того, що ним була узгоджена в установленому законом порядку робоча документація на реконструкцію існуючої частини житлового будинку з будівництвом господарських споруд не позивача (п. 2.1. рішення), укладена угода на виконання робіт з реконструкції існуючої частини житлового будинку та будівництву господарських споруд з організацією, яка має відповідну ліцензію з обовязковим складанням актів на сховані роботи (п. 2.3. рішення).

Позивач лише на виконання п. 2.2. рішення надав повідомлення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про початок проведення будівельних робіт, де зазначив, що за словами заступника начальника ГлавАПУ ОСОБА_13, проект розглянуто і узгоджено з районними службами

Як зазначив позивач у позові, вже після завершення реконструкції і будівництва (тобто відповідно до вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI, який набрав чинності 12.06.2011р.), він подав до Центру надання адміністративних послуг «Лівобережний» м. Дніпра декларацію про готовність до експлуатації обєкта, що за класом наслідків (відповідальності) належить до обєктів з незначними наслідками (СС1) по обєкту: «Реконструкція садибного (індивідуального) житлового будинку», розташованого за адресою: 49000, м. Дніпро, пров. Чернівецький, буд. 19 .

ОСОБА_2 державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради № ДП60 від 01.11.2017р. відмовлено у введенні в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів і повернуто декларацію (а.с. № 29).

ОСОБА_2 Державного архітектурно-будівельного контролю ДМР повернуло вказаний документ на доопрацювання, через відсутність повноти даних у декларації, яка унеможливлює внесення даних щодо її реєстрації до єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а саме:п. 4 - не зазначена інформація про відповідальну особу інженера з технічного нагляду; п. 6, 9 - не заповнено; п. 8 - в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не значиться проектувальник, якого зазначив позивач; п. 11 - лист Департаменту ДАБІ у Дніпропетровської області не дає право на виконання будівельних робіт.

Повідомлено, що на підставі інформації ДАБІ у Дніпропетровській області позивачеві було відмовлено у прийняті повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

ОСОБА_2 Державного архітектурно-будівельного контролю ДМР у листі зазначено, що у разі приведення документу до чинного законодавства, позивач може звернутися повторно (а.с. № 29).

Рішення Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Дніпропетровській області і ОСОБА_2 Державного архітектурно-будівельного контролю ДМР позивач до адміністративного суду не оскаржував.

Суд не погоджується із доводами позивача про те, що йому відмовлено у прийнятті в експлуатацію обєкта лише у звязку із втратою чинності Закону України «Про планування і забудову території» з 12.03.2011р.

Згідно із п. 8 Розділу V «Прикінцеві положення» ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 № 3038-VI, який набрав чинності 12.06.2011р., дозволи на виконання будівельних робіт, отримані до набрання чинності цим Законом, є чинними до завершення будівництва обєкта.

Дозволи на виконання підготовчих робіт, отримані до набрання чинності цим Законом, є чинними до завершення їх виконання або до реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт чи отримання дозволу на виконання будівельних робіт.

Відповідно до п. 9 Прикінцевих положень Закону орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені обєкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію:

збудовані у період з 05.08.1992р. до 09.04.2015р. індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів;

збудовані до 12.03.2011р. будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Порядок прийняття в експлуатацію таких обєктів і проведення технічного обстеження визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. При цьому технічне обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів включно, господарських (присадибних) будівель і споруд загальною площею до 100 квадратних метрів включно проводиться в ході їх технічної інвентаризації з відповідною відміткою в технічному паспорті.

Таким чином, Перехідними положеннями Закону дозволялося прийняття в експлуатацію обєктів, де дозволи на виконання будівельних робіт отримані до набрання ним чинності цим Законом. Ці дозволи були чинними до завершення будівництва обєкта.

Отже, хоч Закон України «Про планування і забудову території» втратив чинність 12.03.2011р., дозвіл позивача був чинним до лютого 2014р., але до цього часу він будівництво і реконструкцію не завершив і не скористався правом на подання декларації про готовність обєкта до експлуатації, а зробив це лише у жовтні 2017р.

Окрім того, позивач не виконав рішення виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 18.02.2011р. про надання робочої документації і укладення угоди на виконання робіт з реконструкції ані на момент втрати чинності ЗУ «Про планування і забудову території» (з 12.03.2011р.), ані до набрання чинності ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» (12.06.2011р.).

Із повідомленням про початок будівельних робіт позивач звернувся 04.04.2011р., але листом Інспекції № 31-84/1212 від 05.04.2011р. йому було відмовлено у прийнятті її до відома. Цю відмову з 2011р. і до звернення до суду у 2017р. позивач не оскаржував.

Натомість, продовжив реконструкцію будинку і подав у жовтні 2017р. до ОСОБА_2 Державного архітектурно-будівельного контролю декларацію про готовність обєкта до експлуатації за новими правилами - відповіло до вимог ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності».

За правилами ч. 1 ст. 34 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після: подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт відповідному органу державного архітектурно-будівельного контролю - щодо обєктів будівництва, які за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), та щодо обєктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта та які не потребують отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком обєктів будівництва, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Форма повідомлення про початок виконання будівельних робіт та порядок його подання визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 39 Закону прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об'єктів з незначними наслідками (СС1), та об'єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об'єкта до експлуатації протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Декларація про готовність об'єкта до експлуатації подана позивачем із певними недоліками, і тому повернута йому на доопрацювання. Ці недоліки позивач на момент подання позову не усунув.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012р. за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст.3 ЦПК України). У зв'язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватись за наявності даних про те, що порушене питання було предметом компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З наданих позивачем документів не вбачається, що позивач вичерпно вжив заходи щодо оформлення права власності на нерухоме майно в позасудовому порядку.

Позивачем не виконано вимоги ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою встановлено подання замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт органу державного архітектурно-будівельного контролю.

Надання позивачем суду 08.05.2018р. звіту про проведення технічного обстеження будинку № 19 по провул. Чернівецькому у м. Дніпро (а.с. № 76-98) не може бути підставою для задоволення позовних вимог у цій справі.

Долученими до цього звіту супровідними листами підтверджується, що копії цього звіту 08.05.2018р. були надіслані і ДМР та УДАБК ДМР, які уповноважені наразі розглянути остаточно питання прийняття в експлуатацію самочинно побудований обєктів (а.с. № 99-100).

Суд звертає увагу позивача на те, що відмова ОСОБА_2 ДАБК ДМР надана не лише через відсутність дозволу на виконання будівельних робіт, або повідомлення про початок виконання будівельних робіт, а й через те, що позивачем не зазначена або невірно зазначена інформація, необхідна для реєстрації декларації і для подальшого введення в експлуатацію об'єкту будівництва у відповідності до вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до п. 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України ввід 13.04.2011р. № 461 (у редакції від 08.09.2015р. № 750) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), та обєктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність обєкта до експлуатації (далі - декларація).

Згідно із п. 17 Порядку замовник (його уповноважена особа) заповнює і подає особисто або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення чи через електронну систему здійснення декларативних та дозвільних процедур у будівництві до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю один примірник декларації: щодо обєктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), за формою, наведеною у додатку 3 до цього Порядку.

Відповідно до ч. 6. ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» орган державного архітектурно-будівельного контролю повертає декларацію про готовність об'єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що фактично, підставою подання цього позову стало те, що позивачеві повернута декларація про готовність обєкта до експлуатації на доопрацювання і позивач не усунув її недоліків і не оскаржив рішення ОСОБА_2 ДАБК ДМР.

Заявляючи вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво, позивач посилається лише на зміни в законодавстві, які призвели до неприйняття документів органами архітектурного контролю і не вказує при цьому, що його право оспорюється або не визнається.

На справді ж, позивачем не дотримані вимоги закону щодо порядку введення його в експлуатацію.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі цього будівництва (створення майна).

При цьому позивачем не надано до суду жодних доказів того, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав вважати вказане нерухоме майно створеним та визнавати право власності на нього до ведення його в експлуатацію.

Оскільки вимоги ч. 2 ст. 331, ст. ст. 275, 276 ЦК України дотримано не було, визнання права власності на спірні об'єкти нерухомості є неможливим.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Варто зазначити, що суд не погоджується із думкою представника відповідача про те, що Дніпровська міська рада не є належним відповідачем у справі.

Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України. Позивачем за таким позовом є власник нерухомого майна, у володінні якого воно знаходиться та права якого оспорюються або не визнаються іншою особою, з якою власник не перебуває у зобовязальних або інших відносинах з приводу спірного майна. Відповідачем може бути будь-яка особа, яка не визнає або оспорює право власності позивача на це майно.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні відносини виникли внаслідок відмови Дніпропетровською міською радою в особі ОСОБА_2 державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, яке є виконавчим органом ради і створено на підставі рішення міської ради від 16.03.2016 № 7/3 «Про затвердження структури Дніпропетровської міської ради та її виконавчих органів, граничної чисельності працівників міської ради та її виконавчих органів».

Тому Дніпропетровська міська рада є належним відповідачем у справі про визнання права власності на самочинне будівництво, оскільки до компетенції її виконавчого органу - ОСОБА_2 державного архітектурно-будівельного контролю, належить вирішення питання про ведення в експлуатацію самочинно збудованого нерухомого майна.

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд виходить з того, що позивачеві відмовлено в задоволенні позовних вимог, отже судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1285 грн. покладаються на позивача (а.с. № 2, 3).

На підставі вище вищевикладеного, керуючись ст.ст. 376, 331, 328 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265, п.9 ч. 1 Розділу XI «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону України від 03.10.2017р.), суд ,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, ОСОБА_2 державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради про визнання права власності на самочинно побудовані прибудови до житлового будинку і господарської споруди: А"-1 - житлову прибудову до житлового будинку площею 20,30 м.кв, МС - мансардний поверх, площею 26,60 м.кв, Ж - сарай площею 6,10 м.кв, під Ж- погреб площею 4,86 м.кв відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст.273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області.

Суддя: Ткаченко Н.В.