Номер провадження: 22-ц/785/4022/18
Номер справи місцевого суду: 523/50/14-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - адвоката ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15 січня 2018 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності та користування, виселення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України, в якому просить в рахунок погашення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 02.10.2008р. в розмірі 75 542,61 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, що знаходиться за адресою, м. Одеса, ОСОБА_4, 33/2, кв.63, шляхом передачі і визнання за Іпотекодержателем - ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру, припинивши право власності іпотекодавця ОСОБА_3 та право користування усіх мешканців, які продовжують проживати у вказаній квартирі, виселивши їх з вказаної квартири. Додатково позивач просить зобовязати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на іпотечну квартиру за ПАТ «ДельтаБанк».

Представник позивача посилався на ті обставини, що 02.10.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до якого Банк надав йому кредит у розмірі 55 000 доларів США, а відповідач повинен був повернути кредит в повному обсязі не пізніше 02.10.2029 року, сплативши за його користування 15,0 % річних. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором банком було прийнято в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» 08 грудня 2011 року було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора.

Оскільки відповідач свої зобовязання за укладеним договором кредиту не виконав, утворилася заборгованість по поверненню кредитних коштів, по сплаті відсотків за користування кредитом, яка складає суму зазначену вище.

Дані обставини стали підставою звернення до суду.

18.03.2014 року Суворовським районним судом м.Одеси було ухвалено заочне рішення, яке ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 30 листопада 2017 року скасовано.

При новому розгляді, 15.01.2018 року Суворовським районним судом м.Одеси ухвалено рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ „Дельта Банк відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ПАТ «Дельта Банк» - адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15.01.2018 та ухвалити нове, яким вимоги позивача задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Сторони у справі будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини не явки в судове засідання не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не надіслали. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючі наявність умов, визначених сторонами у договорі про іпотеку від 02.10.2008 року, Іпотекодержатель ПАТ «Дельта Банк» має право у досудовому порядку задовольнити свої вимоги шляхом реєстрації свого права власності на предмет іпотеки, який прирівнюються до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. При не реалізації свого права у вирішені спору в позасудовому порядку шляхом проведення реєстрації свого права власності на предмет іпотеки (ст.37 Закону 898-IV), Банк має право на звернення до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав визначених ст. 39 Закону України 898-IV. Тому позивачем обраний не правильний спосіб захисту своїх порушених прав. Відтак, суд у відповідність до ч. 3 ст.16 ЦК України відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору. Інші позовні вимоги про припинення права власності ОСОБА_3, права користування інших мешканців квартири, виселення з спірної квартири не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовних вимог про визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності, в задоволенні яких відмовлено даним рішенням суду. Позовні вимоги про зобовязання Державної реєстраційної служби України здійснити державну реєстрацію права власності на іпотечну квартиру є недоведеними, безпідставними та передчасними.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та грунтується на законодавстві.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- 02.10.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який у подальшому змінив своє найменування на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого Банк надав останньому кредитні грошові кошти в сумі 55 000,00 доларів США, а відповідач прийняв на себе обовязок повернути кредит в повному обсязі не пізніше 02.10.2029 року, згідно з графіком погашення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 15,0 % річних;

- в той же день між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір за умовами якого останній, як Іпотекодавець, в рахунок належного виконання прийнятого кредитного зобовязання, передав Банку - Іпотекодержателю, іпотеку у вигляді квартири № 63, в будинку №33, корпус 2, по вулиці Ак. Заболотного, в м. Одесі;

- 02.10.2008 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №0;

- 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі і за кредитними зобовязаннями ОСОБА_3;

- в звязку з неналежним виконанням прийнятих на себе зобовязань по кредитному договору у ОСОБА_3 виникла перед ПАТ «Дельта Банк» заборгованість по кредитному договору, розмір якої нарахований Банком станом на 19.03.2013 року склав 52565,41 доларів США, як заборгованість за кредитом по тілу, 22977,20 доларів США, у вигляді заборгованості по процентам.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4.4 вищезазначеного іпотечного договору визначено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса.

Пунктом 4.5 вищезазначеного іпотечного договору визначено, що звернення стягнення з на Предмет іпотеки з урахуванням позасудового врегулювання дійснюється на відповідно до розділу 5 цього Договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 5 договору іпотеки), яке передбачає звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку (а.с. 31).

Сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

Щодо порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем ОСОБА_5 Верховного Суду у своїй постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18 дійшла наступного правого висновку.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обовязків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобовязання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки набутого в позасудовому порядку.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 ЦК України можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Із урахуванням наведеного, суд першої інстнації у відповідності до вимог статей 328, 335, 392 ЦК України та статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», статті 81 ЦПК України, дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задовленні заявлених вимог, оскільки передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що нормами ст. 16 ЦК України та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачена можливість передачі у власність іпотекодержателя предмета іпотеки у разі невиконання кредитного та іпотечного договорів та не виключається можливість зверненя стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором є неспроможними, оскільки висновків суду першої інстанції не спростовують та не узгоджуються з правовим висновком ОСОБА_5 Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.06.2018 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

ОСОБА_6