Постанова

Іменем України

20 червня2018 року

м. Київ

справа № 2-1309/11

провадження № 61-10552св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Заїкіна А. П., Калараш А. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання спільним майном подружжя боргові зобов'язання та поділ майна.

Свої вимоги позивач обґрунтувала тим, що з 30 квітня 1998 року по 10 серпня 2010 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, у період якого 02 лютого 2007 року, за згодою відповідача, уклала кредитний договір та отримала кошти в сумі 99 960 доларів США для забезпечення потреб сім'ї. Після припинення подружніх стосунків у червні 2008 року вона одноособово погасила кредит.

Посилаючись на вимоги статей 69, 70 СК України, ОСОБА_3 просила визнати спільним сумісним майном подружжя боргові зобов'язання на суму 99 960 доларів США та розділити їх шляхом стягнення з ОСОБА_4 на її користь суми у розмірі 435 237,90 грн.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 травня 2011 року позов задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 боргові зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту від 02 лютого 2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк». Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму в розмірі 435 237,90 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела, що договір про надання споживчого кредиту від 02 лютого 2007 року укладений нею в інтересах подружжя та за згоди відповідача, а тому вони мають нести солідарну відповідальність за вказаним договором.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2016 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що кредит повністю погашений в період шлюбу, а тому спільне сумісне майно подружжя підлягає поділу між сторонам за загальним правилом рівності часток, при цьому посилання на припинення подружніх стосунків у червні 2008 року не може бути підставою для задоволення позову.

У грудні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, в касаційній скарзі заявник звертав увагу на те, що кредитний договір укладений ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, шлюбні відносини та ведення спільного господарства між сторонами припинено з квітня 2008 року, а тому половина суми, сплаченого позивачем на виконання грошового зобов'язання за кредитним договором після припинення шлюбних відносин, підлягає стягненню з відповідача, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, ухвалою цього ж суду від 29 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду указану справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 309, 316 ЦПК України.

Судом встановлено, що 30 квітня 1998 року зареєстрований шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

02 лютого 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладений договір про надання споживчого кредиту на суму 99 960 доларів США, строком до 02 лютого 2017 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов'язань за вказаним кредитним договором, 02 лютого 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

14 червня 2010 року ОСОБА_3 повністю сплатила заборгованість за кредитним договором від 02 лютого 2007 року, укладеним між нею та АКІБ «УкрСиббанк».

Відповідно до додаткової угоди № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 02 лютого 2007 року, укладеної 14 червня 2010 року між ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3, сторони домовилися припинити дію договору за взаємною згодою та підтвердили відсутність будь-яких претензій з приводу виконання договору.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2010 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Частинами другою, четвертою статті 65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Кредит повністю погашений у період перебування сторін у шлюбі, при цьому позивачем ОСОБА_3 не надано доказів погашення цього кредиту належними їй особистими коштами, тобтосплачені останньою грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом не підлягають поділу, оскільки отримані за кредитом кошти в сумі 99 960 доларів США були використані подружжям під час спільного проживання та в інтересах сім'ї, а тому спільне сумісне майно подружжя підлягає поділу між сторонами за загальним правилом рівності часток.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Доводи касаційної скарги про те, подружні стосунки між сторонами припинилися у червні 2008 року, не заслуговують на увагу, оскільки кредит повністю погашений у період перебування сторін у шлюбі, при цьому позивачем ОСОБА_3 не надано доказів погашення цього кредиту належними їй особистими коштами.

Інші доводи касаційної скарги не беруться до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що при поділі спільної сумісної власності зобов'язання між подружжям не розподіляються, а враховуються, а тому, враховуючи, що кредит повністю погашений у період шлюбу, то спільне сумісне майно подружжя підлягає поділу за загальним правилом рівності часток.

Наведені в касаційній скарзі інші доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик