АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2544/18 Справа № 202/3233/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2018 року м. Дніпро Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю секретаря судового засідання Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особистою приватною власністю на рухоме майно,-

в с т а н о в и л а:

15 травня 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, де просив визнати його особистою приватною власністю рухоме майно, а саме, транспортні засоби: автомобіль CHEVROLET CRUZE, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, рік випуску 2002, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.2).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особистою приватною власністю на рухоме майно відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в розмірі 3509 грн. 73 коп.(а.с.159-163).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі (а.с.166-170).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначив, що автомобілі було придбано не за сімейні кошти, а за кошти отримані у позику, тобто за кошти які не належали а ні позивачу, а ні відповідачу. Після отримання позивачем їх у позику вони були використані для оплати вартості автомобілів, а автомобілі використовувалися для власних потреб позивача. Відтак позивач вважає, що автомобілі є його особистою приватною власністю.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 21 грудня 2002 року. Шлюб розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року. (а.с.60).

В період шлюбу сторонами було набуто наступне майно: 10.09.2013 року - автомобіль CHEVROLET CRUZE, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію САТ 302445 та 26.01.2016 року - автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, рік випуску 2002, реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію СХТ 777737, відповідно до договору купівлі-продажу 1241312 від 20.01.2016 року, зареєстровані за ОСОБА_4 ( а.с.5,6).

12 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсиббанк» був укладений договір №0 про надання споживчого кредиту на придбання транспортного засобу CHEVROLET, номер кузова НОМЕР_3. Сума кредиту - 138903,21 грн. Щомісячний ануїтетний платіж до 14.04.2014 року - 3342,00 грн. З 15.04.2014 року 3619,00 грн. Строк кредиту до 12.09.2018 року. Ціна транспортного засобу складає 192500,00 грн. Розмір платежу, що сплачується позичальником за рахунок власних коштів складає 57750,00 грн.

Згідно довідки ПАТ «УкрСиббанку» від 14 вересня 2016 року за № 56-2/862/585, станом на 14 вересня 2016 року, ОСОБА_4 повернено позику, що було надано з цільовим призначенням: споживчий кредит на придбання транспортного засобу в сумі 138903,21 грн. Таким чином, Кредитний договір № 0 від 12 вересня 2013 року, згідно якому заставленим майном є транспортний засіб CHEVROLET CRUZE, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, що є власністю ОСОБА_4, номер за ДРФО НОМЕР_4, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № САТ302445, від 10.09.2013, вважати таким, що припинив свою дію. Кредитні зобовязання боржника виконані в повному обсязі (а.с.8).

Відповідно до висновку № 4552 експертного дослідження автотоварознавця по визначенню вартості матеріального збитку КТЗ від 03.04.2017 року вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля НОМЕР_5, пошкодженого внаслідок ДТП складає 204319,76 грн. ( а.с.13-14).

Позивач ОСОБА_4 доводив суду, що спірні автомобілі були придбані за кошти, які належали йому особисто, а саме за грошові кошти в сумі 18000 доларів США, отримані ним в борг у ОСОБА_6 На підтвердження позовних вимог надав суду копію боргової розписки.

Відповідно до розписки від 03.07.2013 року ОСОБА_4 взяв в борг у ОСОБА_6 18000,00 доларів США для купівлі автомобіля до 01.12.2017 року (а.с.7).

Відмовляючи в задоволенні позовних, вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем жодним належним доказом не підтверджено факт придбання спірних автомобілів за рахунок особистих коштів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст..60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст.. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вищенаведене узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

У роз'ясненнях, які містяться у п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Судом установлено, що з 21 грудня 2002 року по 19 серпень 2016 року (згідно рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року (а.с.60) сторони спільно проживали, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки і позивачем такі висновки не спростовані.

З 19 серпня 2016 року між сторонами припинені шлюбні відносини, вони разом не проживають і у них відсутній спільний бюджет, взаємні обов'язки, припинено ведення спільного господарства.

При цьому, також встановлено, що будь-яких рішень щодо встановлення режиму окремого проживання та встановлення фактів проживання будь-кого з подружжя однією сім'єю із іншими особами не приймалося.

Вказані обставини спростовують доводи апеляційної скарги, що кредитний договір №0 від 12.09.2013 укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Укрсиббанк» про надання споживчого кредиту на придбання транспортного засобу укладався в період окремого з відповідачем проживання.

Перебуваючи в шлюбі та за час ведення спільного господарства і за спільні кошти, сторони придбали наступне майно: 10.09.2013 року - автомобіль CHEVROLET CRUZE, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію САТ 302445 та 26.01.2016 року -автомобіль MITSUBISHI PAJERO SPORT, рік випуску 2002, реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію СХТ 777737, відповідно до договору купівлі-продажу 1241312 від 20.01.2016 року, зареєстровані за ОСОБА_4 ( а.с.5,6).

Суд вірно виходив із того, що спірні автомобілі набутті подружжя за час шлюбу за відплатними договорами, укладеним в інтересах сімї і відповідно до ст.. 60 і ч.3 ст. 61 СУ України належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Доводи апеляційної скарги, що письмова згода ОСОБА_5 на укладення договору позики не надавалася, а отже договір позики укладався не в інтересах сімї, так як автомобілі використовувалися Позивачем виключно у власних цілях та для роботи, так як він працює менеджером по збуту, колегія суддів відхиляє. Як вбачається з п. 1.12 Договору застави транспортного засобу № 0 від 12 вересня 2013 року, (який забезпечує виконання кредитного договору № 0 від 12.09.2013) цей договір вчиняється за письмовою згодою дружини Заставодавця ОСОБА_5 (а.с.81).

Апелянтом жодним належним та допустимим доказом не доведено, що отримані від ОСОБА_6 в борг грошові кошти ним були витрачені на придбання двох автомобілів, також це спростовується наявним споживчим кредитом. Позивачем не надано суду договору купівлі-продажу автомобіля № 1241312 від 20.01.2016 року та не відома вартість придбаного автомобіля.

Доводи апеляційної скарги, що показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 є неправдивими, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені доводи базуються лише на припущеннях апелянта.

Доводи апеляційної скарги, що судовим рішенням не було встановлено джерело походження грошових коштів, за які було придбано спірні автомобілі, як і не встановлено, що автомобілі використовувалися в інтересах сімї, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору з власної ініціативи. Позивач на підтвердження своїх доводів повинен надати докази у відповідності до вимог ст. 77-80 ЦПК України, а не надавати власну оцінку діям суду щодо вірного спростування його доводів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Згідно з ст.. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, тому, колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для його скасування немає, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Судові витрати понесені сторонами в звязку з переглядом судового рішення перерозподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: