АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року

м. Харків

справа № 640/18452/16-ц

провадження № 22-ц/790/2825/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Котелевець А.В.,

розглянув в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2018 року (в складі судді Золотарьової Л.І.),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1

В обґрунтування позову вказував, що він є законним власником вищевказаної квартири, відповідач порушує права та законні інтереси його, як нового власника майна, спричиняє йому прямі та опосередковані збитки, які призводять до страти вигоди.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення відповідно до викладених в позові вимог, зазначала, що відповідачка постійно проживає у спірній квартирі та перешкоджає новому власнику у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою. Після набуття позивачем у власність спірної квартири, відповідачка втратила право користування квартирою. Пункт 7 іпотечного договору від 15.05.2009 року щодо користування відповідачкою іпотечним майном припинив дію після набування позивачем власності на цю квартиру.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначав, що підстави для втрати відповідачкою права користування квартирою відсутні, ця квартира є єдиним житлом відповідачки. Пунктом 7 іпотечного договору від 15.05.2009 року закріплено за нею право користування іпотечною квартирою, тому навіть після набуття квартири позивачем у власність відповідачка не втрачає право проживання у квартирі, тому вона не може бути виселена з квартири та визнана такою, що втратила право користування житлом. Відповідачка ніяким чином не чинить перешкоди у користуванні чи розпорядженні квартирою. Не надано також доказів того, що відповідачка накопичує заборгованість за комунальні послуги тощо.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся на це рішення з апеляційною скаргою, в якій, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи свої апеляційні доводи, апелянт зазначив, що він є законним власником вищевказаної квартири та за положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 квітня 2018 року розгляд справи призначено в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для виселення її з квартири, що, з огляду на заборону виселення осіб з іпотечного майна, яке було придбано не за рахунок кредитних коштів, не допускається без надання їй іншого постійного житлового приміщення.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 15.05.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до якого позикодавець (ОСОБА_3.) передав у власність позичальника (ОСОБА_2.), а позичальник прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 22100 доларів США. Позичальник зобов'язався повернути позикодавцю валютні цінності 22100 доларів США у порядку та в строки передбачені договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики від 15.05.2009 року за реєстровим № 1909, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за реєстровим № 1911.

За умовами договору іпотеки, в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 з повернення позивачу ОСОБА_3 боргу за договором позики, ОСОБА_2 передала позивачеві ОСОБА_3 в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 17,1 кв.м., загальною площею 34,8 кв.м.

В п. 4 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2009 року (реєстровий № 1911) зазначено, що іпотечне майно належить на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 24.03.2004 (реєстровий № 1068).

Відповідно до п. 5 іпотечного договору, іпотечне майно залишається у користуванні іпотекодавця, який вправі володіти та користуватися ним за цільовим призначенням.

Відповідно до нотаріально посвідченого договору від 17.06.2016 року № 873, укладеного між первісним іпотекодержателем ОСОБА_3 та новим іпотекодержателем ОСОБА_1, первісний іпотекодержатель передав новому іпотекодержателю всі права та обов'язки первісного іпотекодержателя за іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Широковою В.А. за реєстровим № 1911), який був укладений між первісним іпотекодержателем та позичальником ОСОБА_2

Таким чином, позивач набув прав та обов'язків первісного іпотекодержателя.

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.10.2016, власником квартири АДРЕСА_1 20.10.2016 року став позивач ОСОБА_1 на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 15.05.2009 року р. № 1911 та договору відступлення права вимоги від 17.06.2016 року № 873.

Таким чином, позивач, будучи іпотекодержателем спірної квартири, став її власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним пава користування та розпорядження своїм майном.

Разом із тим, за змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

За змістом ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК УРСР особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-875цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, у справі №6-197цс16 від 22 червня 2016 року.

Встановлено, що спірна квартира придбана відповідачем не за рахунок кредитних коштів, а тому виселення відповідачки без надання іншого житлового приміщення не допускається.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку стосовно того, що виселення є наслідком визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням. Вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом є складовою та охоплюється вимогою про виселення. Отже, визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, тягне за собою її виселення.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що сама по собі та обставина, що позивач, як іпотекодержатель, став власником спірної квартири не тягне за собою втрату відповідачкою право користування спірним житлом.

Отже, реалізація права власника може бути обмежена необхідністю захисту конституційного права відповідача на житло, що встановлено ч. 3 ст. 47 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

При цьому сам власник не позбавлений можливості зареєструватись та проживати у належній йому квартирі, а також вселити до неї інших осіб з дотриманням умов чинного законодавства.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира є предметом іпотеки, придбана не за кредитні кошти та є єдиним житлом відповідача, тому до спірних правовідносин повинні бути застосовані положення частини 2 статті 109 ЖК УРСР та ст.40 Закону України «Про іпотеку», оскільки зазначеною нормою ЖК УРСР регламентовано право користування житловим приміщенням колишнього власника при зверненні на нього стягнення по іпотечному договору та порядок виселення з нього.

Отже, відповідачка має право користування спірним житлом, таке право відповідачки на користування іпотечним житлом не може само по собі створювати перешкоди позивачу у користуванні, володінні та розпорядженні майном.

Крім того, на підтвердження того, що відповідачка якимось чином перешкоджає власнику у користуванні квартирою, позивачем не надано жодних доказів, в тому числі щодо створення боргів відповідачкою або ймовірних втрат у майбутньому.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення позову немає.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 19 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 червня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

А.В. Котелевець