Справа № 190/355/18
Провадження №2/190/312/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Пятихатки

Дніпропетровської області

Пятихатський районний суд

Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Митошоп В.М.

за участі секретаря Пронської Т.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Сігма Автолізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.12.2017 року між ним та ТОВ «Сігма Автолізинг» укладено договір фінансового лізингу № 01305. Предметом лізингу є автомобіль ВАЗ 2115, вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 105 900 грн. При укладені договору графа «Предмет фінансового лізингу» була не заповнена, представник ТОВ «Сігма Автолізинг» повідомив, що заповнить цю графу, коли буде сплачено авансовий платіж у розмірі 41 8601 грн. Після сплати авансового платежу йому стало відомо, що предметом договору лізину є автомобіль Chery Tiggo 5 comfort вартістю 418 860 грн. За умовами договору комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, та включає в себе організаційні послуги лізингодавця. Окрім того просить стягнути з відповідача сплачений ним судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.

Позивач та представник позивача ОСОБА_2, в судове засідання не явились, про розгляд справи повідомлені належним чином, від представника позивача до суду надійшла заява з проханням розглянути справу у відсутність позивача та його відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач ТОВ «Сігма Автолізинг» про розгляд справи повідомлені належним чином, в судове засідання свого представника не направили.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

27.12.2017 року ОСОБА_1 та ТОВ «Сігма Автолізинг» підписали договір № 01305 фінансового лізингу. Предметом лізингу є автомобіль Chery Tiggo 5 comfort, що підтверджується копією договору фінансового лізингу. (а.с.6-13)

Пунктом 8.2 договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 418860 грн.

За умовами договору комісія за організацію договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу обов'язкових платежів, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату, та включає в себе організаційні послуги лізингодавця, розмір платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, зокрема, 10 % (п.9.1).

На виконання договору позивач сплатив на банківський рахунок відповідача комісію за організацію договору в розмірі 41860 грн., що підтверджується копією квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.927306229.1 від 27.12.2017 року (а.с.14).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України ).

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону).

У спірному договорі фінансового лізингу ( п. 12.1 ) зазначено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 80 % від сплаченої суми авансового платежу, 20 % лізингоавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору.

Зокрема, відповідно до п. 12.2 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання лізингодавцем заяви лізингоодержувачу про розірвання договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність лізингодавця за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена.

Разом з тим пунктами 12.7, 12.8, 12.9 договору передбачено, що лізингоодержувач за несвоєчасне внесення лізингових платежів сплачує пеню та проценти за користування чужими коштами, штрафи в розмірі від 3% від загальної вартості предмету лізингу за використання предмету лізингу не за призначенням, порушенням п.3.3.6, за створення перешкод в інспектування предмета лізингу, штраф в розмірі 5% від вартості предмету лізингу за затримку повернення лізингодавцю предмету лізингу, а також у випадку відмови від прийняття предмету лізингу і при цьому лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання договору кошти.

Також суд зазначає, що пунктом 10.11 договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів може відбуватися не раніше ніж через 12 місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань.

Таким чином, суд приходить до висновку, що такі умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, є несправедливими, завдають шкоди споживачеві, а їх наявність в договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним.

Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.

Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Правові позиції щодо ліцензування послуг фінансового лізингу, нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, недійсності договору з підстав наявності в ньому несправедливих умов, викладені в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі №6-65 цс 16, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551 цс 16, від 18 січня 2017 року у справі №6-648 цс 16.

Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, було нотаріально посвідчено, матеріали справи не містять.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обґрунтованими, тому підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,80,81,263-265,280-283 ЦПК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу задовольнити.

Визнати договір фінансового лізингу № 01305, укладений 27.12.2017 року між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» - недійсним.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» (02121, м. Київ, Харьківське шосе, буд. 182 р/р 101 в ПАТ «ОСОБА_3 Дніпро», МФО 305749) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 41860 грн. (сорок одна тисяча вісімсот шістдесят гривень) сплачені за договором фінансового лізингу та сплачений судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп..

Заочне рішення може бути переглянуто Пятихатським районним судом Дніпропетровської області за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя