УХВАЛА

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/10016/16-ц

провадження № 61-14999ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Штелик С.П., розглянувши касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Національної поліції у м. Києві, Київська місцева прокуратура № 10 м. Києва, Голова Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві - Нечитайло Володимир Олександрович, про стягнення сум, сплачених у зв'язку із наданням юридичної допомоги та відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування і прокуратури,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення витрат за надання юридичної допомоги в розмірі 40 000 грн, та відшкодування моральної шкоди в розмірі 128 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року позов задоволено. Зобов'язано Державну казначейську службу України стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені у зв'язку із наданням юридичної допомоги, у розмірі 40 000 грн. Зобов'язано Державну казначейську службу України стягнути із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 128 000 грн.

Постановою Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року, апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року змінено в частині визначення способу відшкодування витрат на юридичну допомогу та моральну шкоду. Стягнуто з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування витрат на юридичну допомогу грошові кошти в розмірі 40 000 грн, та у відшкодування моральної шкоди 128 000 грн. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишено без змін.

У березні 2018 року Державна казначейська служба України подала касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року.

В касаційній скарзі Державна казначейська служба України посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, та невідповідність висновків судів обставинам справи, просила оскаржувані судові рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

від 20 квітня 2018 року касаційну скаргу Державної казначейської служби України було залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків.

У наданий суддею Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду строк заявник направив матеріали на усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 квітня 2018 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Ціна позову у даній справі становить 168 000 грн, яка станом на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1762*100=176 200).

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки Державна казначейська служба України подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, увідкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Національної поліції у м. Києві, Київська місцева прокуратура № 10 м. Києва, Голова Ліквідаційної комісії ГУ МВС України в м. Києві - Нечитайло ВолодимирОлександрович, про стягнення сум, сплачених у зв'язку із наданням юридичної допомоги та відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового розслідування і прокуратури.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя С.П. Штелик