Постанова

Іменем України

23 травня 2018 року

м. Київ

справа № 274/202/16-ц

провадження № 61-6666св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2016 року у складі судді Потапової Т. М. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Худякова А. М., Косигіної Л. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 18 березня 2015 року відповідач позичив у нього 50 000,00 грн, проте у розписці не зазначений строк повернення вказаних коштів, у зв'язку з чим він звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми боргу, що підтверджується власноручно написаною ОСОБА_4 розпискою від 13 листопада 2015 року, в якій він зобов'язався повернути борг до кінця 2015 року. Відповідач борг у зазначений строк не повернув.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу в розмірі 50 000,00 грн.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що боргові розписки відповідача не є доказом укладення між сторонами договору позики у розумінні статей 1046, 1047 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що надані позивачем розписки не свідчать про передачу грошових коштів позикодавцем позичальнику.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що судами не встановлені причини виникнення боргу відповідача перед позивачем та проігноровано абзац другий частини першої статті 1049 ЦК України, який передбачає, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, просив залишити в силі рішення судів, посилаючись на те, що судами ухвалено законні та обґрунтовані рішення.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що відповідач власноручно написав дві розписки. У розписці від 18 березня 2015 року зазначено, що «ОСОБА_5 одалживав у ОСОБА_3 50 000, 00 (п'ятдесят тисяч) грн». При цьому у розписці від 13 листопада 2015 року ОСОБА_4 зобов'язався повернути борг ОСОБА_3 до кінця року.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06 серпня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 26 919,03 грн. Із змісту цього рішення вбачається, що кошти стягнуті на підставі боргової розписки ОСОБА_4 від 29 липня 2013 року на суму 25 000 грн терміном повернення до 31 грудня 2013 року, з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Розписка від 18 березня 2015 року, надана позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог, підтверджує лише, що ОСОБА_4 позичав у ОСОБА_3 кошти в сумі 50 000,00 грн, при цьому у розписці від 13 листопада 2015 року зазначено про зобов'язання відповідача повернути борг, проте не зазначено, який саме борг він має повернути та в якій сумі.

З огляду на викладене суди дійшли правильного висновку про те, що надані позивачем розписки за своєю природою не є договорами позики, оскільки не містять умов отримання позичальником у борг грошей та зобов'язання їх повернути, а тому не створюють для відповідача правових наслідків.

Доводи касаційної скарги заявника про необхідність застосування при вирішенні цього спору положення абзацу другого частини першої статті 1049 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку та зазначив, що розписки не підтверджують факт передачі грошових коштів відповідачу ОСОБА_4 в якості позики та зобов'язання їх повернення, а тому вони не можуть бути підставою для стягнення грошових коштів.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 15 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик