ЄУН № 337/4107/16-ц
Провадження № 2/337/13/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року Хортицький районний суд міста Запоріжжя

в складі: головуючого судді Нещеретної Л.М.

при секретарі Шварцер Г.М.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати недійсним кредитний договір № 0 від 04.08.2006 року. Вказаний кредитний договір позивач вважає недійсним в силу ст.ст.215, 203 ЦК України, оскільки він не відповідає вимогам ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ від 10.05.2007 №168, оскільки позивач був позбавлений права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого та компетентного вибору. Обставини приховування банком важливої інформації перед підписанням Кредитного договору, невідповідність встановлених між сторонами у договорі умов фактичним є введенням в оману позивача та нечесною підприємницькою практикою, яке порушує права останньої. Також вважає, що банком не враховані та не роз'яснено йому ризики.

Позивач в судове засідання не з'явився про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив, суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував стосовно позовних вимог, просив відмовити, оскільки вважає їх безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях та такими, що не відповідають дійсності. Перед укладенням вищезазначеного договору, позивач був ознайомлений із загальними умовами і тарифами банку, погодився на них, і як наслідок розуміння та згоди ним було підписано кредитний договір. Кредитний договір було укладено між сторонами з додержанням усіх норм Цивільного законодавства. Під час підписання кредитного договору позивачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б були вкрай невигідними для останньої.

Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 04 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VI від 17.09.2008 р. були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0.

Відповідно до умов Кредитного договору, Банк надав ОСОБА_3 кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 140 000,00 швейцарських франків (сто сорок тисяч швейцарських франків 00 сантимів), а ОСОБА_3 зобовязався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 03 серпня 2017 року та сплачувати протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом у розмірі 8,99% річних.

Посилання позивача на невідповідність умов Кредитного договору Постанові Правління Національного банку України від 10.05.2007 року за № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупної вартості кредиту», суд оцінює критично, оскільки така постанова НБУ не може бути застосована до даних кредитних правовідносин, з огляду на те, що така була прийнята 10.05.2007р., тоді як, оспорюваний Кредитний договір укладено 04.08.2006року.

Також позивач до правовідносин сторін застосовує редакцію Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) від 30.09.2015 року. Тобто, позивач мотивував свої вимоги про визнання порушеним його права як споживача фінансових послуг банку, про визнання недійсним кредитного договору нормами матеріального права які не підлягають застосуванню, оскільки оспорюваний правочин сторонами укладений у відповідності до положень та вимог актів цивільного законодавства діючих у редакції чинній під час укладення сторонами кредитного договору 04 серпня 2006 року.

Зокрема, позивач посилається на умову п. 4 ст. 11 Закону №1023-ХІІ, в редакції від 30.09.2015 року, щодо необхідності зазначення у договорі про надання споживчого кредиту детального розпису сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо) повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Однак положення пункту 4 статті 11 Закону №1023-ХІІ, в редакції яка діяла станом на 04.08.2006 року, не містить вимогу про зазначення розпису сукупної вартості кредиту для споживача.

Відповідно до пункту 4 статті 11 Закону №1023-ХІІ, в редакції яка діяла на 04.08.2006 року, визначено які відомості підлягають зазначенню в договорі про надання споживчого кредиту підлягають. Зміст кредитного договору відповідає вимогам ст. 11 Закону №1023-ХІІ, в редакції яка діяла на 04.08.2006 року.

Також, на момент укладення кредитного договору 05.02.2007р. не діяла Постанова Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил Надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, посилання позивача на відповідні положення Постанови НБУ та Закону України «Про захист прав споживачів» є не правомірним, оскільки дія вище вказаного нормативно-правового акту не поширюється на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності.

Позивач керуючись ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів посилається на те, що укладений сторонами кредитний договір порушує його права, оскільки обмежує його право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної .

Однак позивач неправильно витлумачив норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", не вказавши, чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання кредитного договору недійсним в цілому. Зазначивши, що підставою недійсності договору є обмеження права споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації (ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"), позивач посилається на норму ст. 19 цього Закону, яка регулює питання недійсності угоди у звязку зі здійсненням нечесної підприємницької практики (недобросовісна конкуренція та діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною).

Застосовуючи зазначені норми, позивач зазначених положень не врахував та не вказав, на підставі яких ознак, зазначених у ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", кваліфікували умови договору як такі, що обмежують права споживача.

Так, у справі №6-40цс13 в постанові від 11 вересня 2013 року Верховний суд України висловивши наступну правову позицію: «Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві».

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін.

Керуючись ч.1 ст.627 ЦК України згідно з якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержування в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Виходячи з положень ст.215 ЦК України та п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених Законом. Такими підставами є недодержування в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним.

Висновки позивача, про укладення кредитного договору ОСОБА_3 під впливом обману є хибними.

У відповідності до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Так, пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Однак, судом першої інстанції було встановлено, що такі умови договором передбачено.

Доказів, що доводили б факт умисних дій, чи умисної бездіяльності банку із метою обману позичальника та, що доводили б заперечування, або замовчування банком наявності обставин, які можуть перешкодити вчиненню кредитного договору позичальником до суду не було надано.

Доказів щодо введення позивача в оману зі сторони Банку, умисних дій та умислу на введення в оману матеріали справи не містять, а висновки суду щодо цього ґрунтуються виключно на припущенні, що є грубим порушенням ст.81 ЦПК України.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009р. розяснено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи (пункт 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р.).

При цьому згідно пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. в мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК).

Між тим, як було зазначено представником відповідача у письмових запереченнях, що перед підписанням кредитного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Ця обставина підтверджується підписом позичальника в оспорюваному кредитному договорі.

Сторонами правочину пунктом 9.13 Кредитного договору визначено, що:

- підписання кредитного договору позичальником свідчить про те, що всі умови кредитного договору позичальнику цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього;

- перед підписанням кредитного договору Позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Інформаційний лист, виданий позичальнику відповідно до п. 9.13. кредитного договору, про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_3

Позивач підтвердив згоду на укладення договору своїм підписом, що є повним дотриманням положень Закону України «Про захист прав споживачів». Ніяких застережень або зауважень з боку ОСОБА_3, щодо неповного розуміння або незгоди з умовами договору під час його підписання, не надано. Споживач мав право протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору без пояснення причин, перебіг даного строку розпочинається з моменту вручення споживачеві примірника укладеного договору, однак цього Позивачем зроблено не було.

Таким чином висновки позивача, що його не попереджено про валютні ризики отриманого кредиту в швейцарських франках не обґрунтовані.

Крім того, згідно пункту 16 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 визначено, що обставина зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення кредитного договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику. Зазначенні висновки відображені також у рішенні Верховного Суду України від 22.09.2012 року по справі №6-11116св10.

Зокрема, ініціатором укладення Кредитного Договору виступив Позивач, звернувшись до банку і мав на то власний інтерес. Валюта кредиту швейцарські франки була обрана Позивачем. Банк мав можливість і пропонував клієнтам, в тому числі і Позивачу, різні програми і валюти кредитування, пропонував також кредит у гривнях, однак рішення про обрання валюти було прийняте позичальником, на що ймовірно вплинула різниця у процентах по гривневому і валютних кредитах.

Тобто для себе Позивач вибрав менший процент за користування кредитними коштами але із ризиками курсових коливань валюти.

Статтею 18 цього Закону, щодо визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами підписаний повноваженими особами, він містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгодженні сторонами шляхом звернення позивачки з пропозицією щодо укладання договору та погодження відповідачем на укладання такого договору.

Крім того, не заслуговують на увагу твердження позивача в тім, що відповідач не повідомив позивача перед укладенням кредитного договору про суттєві кредитні умови (як в усній так і у письмові формі), як такі, що не ґрунтуються на вимогах закону; оскільки відповідно до п. 1.2.2. кредитного договору позичальниця повертає кредит в повному обсязі.

Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін, як то отримана сума кредиту (п.1.1.) та його цільове використання (п.1.4 придбання житлової нерухомості), а також відсоткова ставка за користування кредитними коштами 8,99%.

Підписавши вищезазначений кредитний договір позивач у повному обсязі погодилася з його умовами, в тому числі і істотними.

Під час розгляду справи судом достовірно встановлено, що перед укладенням спірного кредитного договору позивач був ознайомлений з умовами кредитування, про що свідчать його підписи на даних умовах, йому були роз'яснені можливі валютні ризики.

Таким чином, доводи позивача, що в оспорюваному договорі відсутні істотні умови, суд вважає необґрунтованими, оскільки із змісту кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення позичальника, відсоткові ставки, порядок оплати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту

При укладенні вищезазначеного кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в шв.франках, сторони за договором (перш за все позивач) повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України - гривні до шв.франках не є незмінним, та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому сторони повинні були передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Так, позовними вимогами порушуються питання недійсності Кредитного договору на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, в силу приписів яких, недійсність правочину є недодержання відповідних вимог в момент його вчинення, натомість у дослідженні ж використовувалися нормативно-правові акти, яких не існувало на момент вчинення оскаржуваного правочину.

За таких встановлених судом обставин, за наданою судом оцінкою зібраним доказам, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що не можуть бути задоволеними, оскільки є необґрунтованими та недоведеними.

Отже, позивачем не доведено та не надано доказів, не було їх встановлено і під час розгляду справи в суді, які б стали підставою для визнання правочину (кредитного договору ) недійсним.

Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним.

Також, вищезазначені обставини свідчать про те, що підстав для визнання дій ПАТ «УкрСиббанк» щодо ненадання інформації ОСОБА_3 про кількість платежів, їх частоту, обсяги та відсутність порядку розподілу сплачених коштів протиправними, у суду немає.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не використано право на оскарження дій банку відповідно до ЗУ «Про звернення громадян» протягом 14 днів після підписання кредитного договору, натомість позивач користувався та користується зазначеним кредитом не підлягають до задоволення, оскільки не доведено умисел у діях однієї зі сторін правочину ПАТ «УкрСиббанк» ввести позивача в оману щодо обставин, які випливають з кредитного договору, які не доведеним є і факт порушення банком укладенням кредитного договору на умовах, обраних самим позивачем, її прав, як споживача банківських послуг.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 524, 533, 627, 1054 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.ст. 4, 12, 13, 76-82, 89, 141, 185, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: ОСОБА_4 про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмові у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Л.М. Нещеретна