Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 711/4787/16-ц

провадження № 61-4421св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1,

заінтересована особа (стягувач) - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

суб'єкт оскарження - Центральний відділ Державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2016 року у складі судді Смоляра А. О. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Качана О. В., Захарової А. Ф., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції (далі - Центрального ВДВС Черкаського МУЮ), треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Скаргу мотивовано тим, що в провадженні Центрального ВДВС Черкаського МУЮ з 25 січня 2016 року знаходиться виконавче провадження згідно з виконавчими листами № 2314/9019/12, виданими Придніпровським районним судом м. Черкаси 12 лютого 2015 року, про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, неповнолітньої ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

19 лютого 2016 року було здійснено вихід державного виконавця до житлового приміщення вищезазначених осіб - боржників, хоча жодної постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, про надання строку на добровільне виконання судового рішення боржникам надіслано не було. Представник ОСОБА_1 подав начальнику Центрального ВДВС Черкаського МУЮ заяву з вимогою здійснення перевірки виконавчих проваджень щодо виселення та повернення виконавчих листів стягувачу без виконання з врахуванням встановленої заборони на звернення стягнення на іпотечне майно боржника.

Жодних дій щодо захисту прав боржників начальником Центрального ВДВС Черкаського МУЮ та його підлеглими здійснено не було.

23 травня 2016 року ОСОБА_1 отримала вимогу державного виконавця про виселення до 26 травня 2016 року.

Вважає дії та бездіяльність державного виконавця Сагайдак С. В. неправомірними з огляду на положення Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VI «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким чітко встановлена заборона на вчинення будь-яких дій щодо звернення стягнення на майно, яке було надане як забезпечення валютного кредиту, що стосується вищезазначених виконавчих проваджень та виконання щодо виселення вищезазначених осіб - боржників.

Крім того, звертає увагу, що у пункті 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, якщо є наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Тобто державна виконавча служба не має законного права здійснювати виконавчі провадження за виконавчими листами та вчиняти будь-які дії з метою виконання вказаного рішення суду.

Вважає видачу Придніпровським районним судом м. Черкаси виконавчих листів про виселення порушенням вимог статті 368 ЦПК України, а тому видані виконавчі листи повинні бути визнані судом такими, що не підлягають виконанню з інших причин.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2016 року ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, відмовлено у задоволенні скарги.

Рішення суду мотивоване тим, що скарга заявника не містить обґрунтованих законних вимог, а тому не підлягає задоволенню.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що державний виконавець при вчиненні виконавчих дій діяв у межах Закону України «Про виконавче провадження».

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, просить оскаржувані судові рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано правову позицію, висловлену Верховним Судом України за наслідками розгляду справи № 6-2947цс15, неправильно надано оцінку фактичним обставинам справи та не взято до уваги відсутність доказів, на які посилаються державний виконавець та стягувач, не застосовано закон, який суд в обов'язковому порядку зобов'язаний був застосувати при здійсненні судочинства. Також вказує на порушення порядку виселення, оскільки в такому випадку суд мав зазначити інше житлове приміщення, яке надається одночасно з виселенням особи з іпотечної квартири, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів відповідно до частини другої статті 109 ЖК України. Крім того, посилається на офіційну відповідь Національного банку України від 24 червня 2016 року щодо відсутності у ОСОБА_6 (боржника) заборгованості перед банками України.

Ухвалою від 22 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року справу за скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Центрального ВДВС Черкаського МУЮ призначено до судового розгляду.

Відзиву на касаційну скаргу до суду не подано.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2013 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено та виселено ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України м. Черкаси.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 січня 2013 року набрало законної сили 04 жовтня 2013 року. Строк пред'явлення виконавчих листів до виконання - до 05 жовтня 2015 року.

08 серпня 2014 року Придніпровським районним судом м. Черкаси видано виконавчі листи за вказаним вище рішенням суду, однак вони містили описку, що перешкоджало їх виконанню.

Постановами від 12 листопада 2014 року вказані виконавчі листи були повернуті стягувачу на підставі поданої ним відповідної заяви.

24 листопада 2014 року стягувач звернувся до суду із заявою про виправлення описки у виконавчих документах від 08 серпня 2014 року.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12 грудня 2014 року заяву про виправлення описки у виконавчих листах задоволено.

02 лютого 2015 року представник стягувача звернувся до суду із заявою про видачу виконавчих листів, які видані судом 12 лютого 2015 року.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року, у справі за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» поновлено строк пред'явлення виконавчих листів до виконання.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 20 січня 2016 на адресу Центрального ВДВС Черкаського МУЮ надійшли заяви стягувача про відкриття виконавчих проваджень з виконання виконавчих листів Придніпровського районного суду м. Черкаси № 2314/9019/12 про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_2 зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м. Черкаси.

На підставі вимог статтей 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» 25 січня 2016 року державний виконавець Центрального ВДВС Черкаського МУЮ Сагайдак C. B. прийняв виконавчий документ до виконання, про що винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 49925821. Цього ж дня копію постанови про відкриття виконавчого провадження направлено боржнику за вих. № 792 до виконання.

Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VII«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким на період його дії заборонене здійснення будь-яких дій щодо стягнення на майно (відчуження без згоди власника), яке перебуває в іпотеці, набув чинності 07 червня 2014 року.

Оскільки рішення суду про виселення ухвалено та набрало законної сили до набуття чинності указаного закону, суд першої інстанції правомірно видав відповідні виконавчі листи позивачу (стягувачу).

Разом з цим, розглядаючи вказану скаргу на дії посадових осіб Центрального ВДВС Черкаського МУЮ, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на таке.

Відповідно до Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України у відповідній редакції).

Водночас положеннями Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VI «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачено підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Таким чином, установлений цим Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно із частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР 1963 року звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом.

Виселення осіб з нерухомого житлового майна, яка є предметом іпотеки, є частиною процедури примусового звернення стягнення на іпотечне майно, у зв'язку із чим виконання рішення у справі про примусове виселення мешканців з квартири може бути відстрочено на підставі Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VI «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» до моменту втрати чинності вказаним Законом.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2947цс15.

Таким чином, дія вказаного закону встановлює тимчасові обмеження не лише щодо процедури відчуження без згоди власника заставного чи іпотечного майна, а і щодо процедури виселення осіб з житла, переданого в іпотеку.

До події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Частиною другою статті 5 ЦК України визначено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Оскільки Закон України від 03 червня 2014 року № 1304-VI «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Указане вище узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 липня 2016 року за наслідками розгляду справи № 6-969цс16.

Отже, рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, ухвалені до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, однак їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону.

Водночас, звертаючись до суду з указаною скаргою, заявник (боржник) обґрунтовувала її зміст приписами Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VI «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», проте не зазначила, які саме дії Центрального ВДВС Черкаського МУЮ вона оскаржує та вважає незаконними.

Приймаючи скаргу до розгляду, суд першої інстанції, у порушення вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року, не з'ясував підстав для звернення до суду з цією скаргою.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення із порушенням норм процесуального права, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених пунктом 3 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 17 серпня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк