Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" червня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , за участю секретаря Мащенко Д.О., представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування зазначив, що 07 листопада 2017 року він був звільнений із займаної посади на підставі пункту 5 статі 40 КЗпП. Підтверджує, що в період з 16.06.2017 року по 30.06.2017 року, з 03.07.2017 року по 07.07.2017 року, з 10.07.2017 року по 04.08.2017 року, з 07.08.2017 року по 23.08.2017 року, з 23.08.2017 року по 26.09.2017 року, з 27.09.2017 року по 04.10.2017 року, з 05.10.2017 року по 20.10.2017 року, з 23.10.2017 року по 03.11.2017 року, з 06.11.2017 року по 28.11.2017 року він перебував на лікарняному, але його тимчасова непрацездатність переривалася. Звільнення відбулося в порушення частини 3 статті 40 КЗпП України в період його тимчасової непрацездатності. У звязку із цим він має бути поновлений на роботі із виплатою середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. На підставі цього просив визнати незаконним наказ №395 від 07.11.2017 року щодо звільнення ОСОБА_3 та поновити позивача на роботі; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 23667,80 гривень.

Позивач в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, в яких зазначила, що умовою звільнення на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України є відсутність працівника на роботі більше чотирьох місяців підряд. При цьому законом не передбачено, що це повинен бути єдиний лікарняний лист. В період з 16.06.2017 року по 07.11.2017 рік позивач не виходив на роботу через тимчасову непрацездатність та перебував на лікарняному більше чотирьох місяців підряд. 07.11.2017 року його було звільнено на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України. Також позивач не був членом первинної профспілкової організації та його звільнення відбулось без згоди профспілкової організації. Дії відповідача вважає законними, оскільки ОСОБА_3 протягом чотирьох місяців підряд не зявлявся на роботу внаслідок тимчасової непрацездатності. Крім того, вказувала на пропуск позивачем, встановленого статтею 233 КЗпП України, місячного строку звернення до суду із позовом про поновлення на роботі. На підставі зазначеного просила відмовити у позові.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.

Статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що 03 березня 2014 року ОСОБА_3 був прийнятий на роботу до ПрАТ «ММК ім.Ілліча» та з 17 березня 2016 року працював на посаді начальника відділу економічного аналізу в управлінні власної безпеки і контролю.

07 листопада 2017 року ОСОБА_3 на підставі наказу №3985 від 07 листопада 2017 року був звільнений за незявлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності за пунктом 5 статті 40 КЗпП України.

Згідно з наявними у справі листками непрацездатності серії АДВ №973929 від 16 червня 2017 року, серії АДГ №357788 від 03 липня 2017 року, серії АДГ №101965 від 10 липня 2017 року, серії АДГ №056474 від 04 серпня 2017 року, серії АГУ№056925 від 28 вересня 2017 року, серії АДГ №416188 від 26 вересня 2017 року, серії АДГ №149419 від 05 жовтня 2017 року; серії АДГ №068169 від 23 жовтня 2017 року та серії АГУ №057206 від 28 листопада 2017 року ОСОБА_3 в період з 16 червня 2017 року по 30 червня 2017 року, з 03 липня 2017 року по 07 липня 2017 року, з 10 липня 2017 року по 04 серпня 2017 року, з 04 серпня 2017 року по 23 серпня 2017 року, з 28 серпня 2017 року по 25 вересня 2017 року, з 26 вересня 2017 року по 04 жовтня 2017 року, з 05 жовтня 2017 року по 20 жовтня 2017 року, з 23 жовтня 2017 року по 03 листопада 2017 року, з 06 листопада 2017 року по 28 листопада 2017 року перебував на лікарняному та був відсутній на роботі, що також визнається обома сторонами.

Згідно з табелем обліку робочого в період з 16 червня 2017 року по 07 листопада 2017 року, тобто по день звільнення, ОСОБА_3 не був на роботі у звязку із тимчасовою непрацездатністю.

На наступний день після звільнення 08 листопада 2017 року позивачу було направлено від підприємства рекомендований лист із повідомленням про необхідність отримання трудової книжки.

15 листопада 2017 року ОСОБА_3 отримав трудову книжку, що підтверджується особистим підписом у книзі обліку руху трудових книжок.

Згідно з листом голови профспілкового комітету первинної організації профспілки ПрАТ «ММК ім.Ілліча» від 01 червня 2018 року №798 за період з 03.03.2014 року по день звільнення ОСОБА_3 не був членом їх профспілки. Чи був ОСОБА_3 за цей період членом іншої первинної організації профспілки їм також не відомо.

При вирішенні спірного питання щодо законності звільнення суд виходить із наступних положень закону.

Згідно з статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Водночас пунктом 5 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Згідно з частиною 3 статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

З аналізу наведених норм слідує, що підставою для звільнення працівника є саме незявлення його на роботі більше ніж протягом 4-х місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності. При цьому визначальним фактором при застосуванні даної підстави для звільнення є фактична відсутність на роботі, а не наявність єдиного листка непрацездатності на весь чотирьохмісячний період. Неодноразове переривання лікарняних листків на період вихідних (святкових) днів працівника не свідчить про його явку на роботу та виконання трудових обовязків, а тому чотирьохмісячний строк тимчасової непрацездатності, в розумінні пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України, в даному випадку, не переривався.

Таким чином, відсутність ОСОБА_3 на роботі в період з 16 червня 2017 року по 07 листопада 2017 року внаслідок своєї тимчасової непрацездатності, тобто більше чотирьох місяців підряд, є законною підставою для розірвання трудового договору працедавцем та звільнення ОСОБА_3 відповідно до пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Крім того, відповідно до частини 1 статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадку звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_3 не був членом первинної профспілкової організації ПрАТ «ММК ім.Ілліач» або іншої будь-якої профспілки, а тому його звільнення може відбуватися за ініціативою працедавця без згоди профспілкової організації.

Відповідно до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі зазначеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а розірвання трудового договору, укладеного з ОСОБА_3, та його звільнення відбулось на підставі пункту 5 частини 1 статті 40 КЗпП України та із дотриманням вимог закону, у звязку із цим у задоволені позову слід відмовити.

Керуючись статтями 12, 81, 89, 247, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» про визнання неправомірним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повний текст рішення буде виготовлено 18 червня 2018 року.

Суддя: Д. В. Кузнецов