Справа № 450/411/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/783/6824/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Пустомитівського районного суду м. Львова в складі судді Мусієвського В.Є. від 19 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третьої особи Державного нотаріуса Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямПустомитівського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно за заповітом, а саме ? частки житлового будинку №4 на вул. Коцюбинського в м.Пустомити у Львівській області. Вважає, що рішення було винесено з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, без повного зясування всіх обставин справи та не вірного застосування закону. Зазначає, що під час розгляду справи, неодноразово зазначалось, що про наявність заповіту ОСОБА_2 стало відомо лише у лютому 2014 році, зі слів його тітки ОСОБА_4, коли вона звернулась до нього з метою врегулювання ситуації, що склалась з будинком, оскільки такий фактично на сьогоднішній день ні за ким не зареєстрований. Вказує на те, що перебіг строку позовної давності починається саме з лютого 2014 року, коли ОСОБА_2 довідався про наявність складеного його дідом ОСОБА_7 заповіту, отримавши його копію у відповідь на запит від Львівського державного нотаріального архіву. При цьому, представник ОСОБА_4 доводив суду те, що Позивачем ніби то пропущено строк позовної давності, виходив виключно з припущень, не надаючи суду жодних доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_2Я знав або міг знати про наявність заповіту з моменту його повноліття. Єдиним обґрунтуванням представника ОСОБА_4, слугували виключно норми ЦК УРСР, при цьому не наводились жодні дійсні обставини і докази, які б стверджували, що Позивач мав можливість довідатись про факт порушення його прав та інтересів. Судом не взято до уваги те, що після смерті ОСОБА_7 спадкова справа не заводилась, тобто спадщина відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців. Також, вказує на те, що відмови про прийняття спадщини за заповітом від ОСОБА_2, що залишалась після смерті його діда - ОСОБА_7 до нотаріальної контори не подавалось, оскільки: по-перше спадкова справа не заводилась; по-друге Позивачу не було відомо про, те що він є спадкоємцем ? частки житлового будинку №4 на вул. Коцюбинського в м. Пустомити у Львівській області. Крім цього, зазначає, що з матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що будинок №4 на вул. Коцюбинського у м. Пустомити належав ОСОБА_7 на праві особистої власності, а отже він мав право самостійно розпорядитись на випадок своєї смерті.

В судове засідання окрім позивача та його представника та представника відповідачаОСОБА_4 ОСОБА_5 решта учасники справи не зявилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі учасники справи повідомлялись про час та місце її розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та те, що відповідачем ОСОБА_4Г було подано відзив на апеляційну скаргу, а також її інтереси в судовому засіданні захищав представник.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, представника відповідача в заперечення скарги, що аналогічні доводам відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, заперечень на позовну заяву, апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 71, 76, 80, 548, 549 ЦК УРСР, ч.4 ст. 1268 ЦК України, п.1 ст. 6 Конвенції [про захист прав людини та основоположних свобод], рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095893 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого королівства», рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що 24.12.1996 року помер ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 30.11.1990 року ОСОБА_8 склав заповіт, за яким належний йому на праві особистої власності житловий будинок та господарські будівлі, що знаходяться в м. Пустомити на вул. Коцюбинського, 4 заповів своїм внукам ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по половині кожному. Оскільки спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини не залежно від оформлення права на спадщину. Як зазначив позивач, він ІНФОРМАЦІЯ_1 та на час відкриття спадщини був малолітнім. У матеріалах справи відсутні відомості щодо звернення осіб, які уповноважені були представляти його інтереси, до відповідних органів щодо прийняття спадщини. Крім того, 25.12.2004 року йому виповнилося 18 років, однак до суду він звернувся лише 19.02.2016 року. Позивач не довів той факт, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. З аналізу норм ЦК УРСР, судом встановлено, що відсутнє законодавчо встановлене правило, викладене в ч.4 ст. 1268 ЦК України про те, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч.2-4 ст. 1273 цього Кодексу. Враховуючи вищенаведене, належних та достатніх доказів на підтвердження того, що позивач не міг дізнатися про порушення свого цивільного права судом не здобуто та стороною позивача не надано. Таким чином, суд прийшов до висновку про сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, що є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції лише частково відповідають обставинам справи, висновки ж суду про пропуск строку позовної давності, що стали підставою для відмови у задоволенні позову вимогам закону не відповідають, а тому рішення суд підлягає скасуванню.

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третя особа Державний нотаріус Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області, у якому уточнивши позовні вимоги (частина із яких була залишена без розгляду) просив: визнати за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно за заповітом, а саме ? частки житлового будинку та господарські будівлі, що знаходяться на вул. Коцюбинського, 4 в м. Пустомитах у Львівській області.

Також, як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось та не спростовано 24.12.1996 року помер ОСОБА_8, дідусь позивача, який був власником спірного житлового будинку №4 на вул. Коцюбинського в м.Пустомити Львівської області.

Крім цього, дідусь позивача 1990 року склав заповіт, яким половину вказаного спірного будинку заповів, зокрема, позивачу (заповіт а.с. 5).

Як вбачається із доводів позову, апеляційної скарги, а також пояснень позивача та його представника в судах першої та апеляційної інстанції, позивач спадщини після смерті дідуся не прийняв у встановленому законом порядку, однак вважає, що його слід вважати таким, що фактично прийняв спадщину, оскільки спадщина на спірний будинок ніким із спадкоємців прийнята не була до вступу у 2004 році нового ЦК України, а за п.4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину. Оскільки ж він на час смерті діда не знав про існування заповіту та був малолітнім вважає, що має право на частину спірного житлового будинку, про що заявив позов.

Колегія суддів вважає такі доводи безпідставними, як і позовні вимоги в цілому.

Із змісту ст.ст. 524, 525, 527, 534, 548, 549, 550 ЦК УРСР, що діяли на час смерті дідуся позивача вбачається таке:

Спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом.

Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном;

2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Як вбачається із наведених норм закону, чинних на час відкриття спадщини винятків, які передбачені на даний час ч.4 ст. 1268 ЦК України для малолітніх чи неповнолітніх спадкоємців передбачено не було.

Тобто позивачу слід було б протягом шестимісячного строку після смерті дідуся або подати заяву до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини (в особі його батьків) або фактично вступити в управління та володіння спадковим майном. Вказаного позивачем зроблено не було, про що ним самим та його представником стверджено.

Вказують, що цього він не зробив в силу малолітства та неналежного захисту його прав його батьками та незнання про заповіт дідуся, про який він дізнався лише після смерті його батька.

Відповідно до норм Книги 6 ЦК України та Розділу VII ЦК УРСР, особа може набути право власності на майно в порядку спадкування виключно за умови прийняття спадщини. Спадкоємці, які спадщини не прийняли права на спадкове майно набути не можуть. Таке питання може вирішуватись позитивно для них виключно після встановлення факту прийняття ними спадщини (за нормами ЦК УРСР) або продовження строку на прийняття спадщини (зокрема ст. 550 ЦК УРСР) або визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини визначення ( зокрема ст. 1272 ЦК України).

Відповідно наведені позивачем причини неприйняття спадщини можуть бути враховані судом при вирішенні такого питання, якого позивач не ставив при розгляді даної справи.

У даній ж справі суд позбавлений можливості вирішувати питання про визнання права власності за позивачем на спадкове майно зважаючи на те, що він спадщини не прийняв, про що ним заявлено.

Помилкове тлумачення на власну користь п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що у випадку коли спадщина ніким не була прийнята він буде вважатись за ч.4 ст. 1268 ЦК України таким, що прийняв спадщину, оскільки був малолітнім на час її відкриття (1996 рік) суд вважає безпідставним, оскільки вказана норма закону не має зворотної дії в часі та не може бути застосовна ретроспективно станом на 1996 рік.

Враховуючи вказане, а саме неприйняття спадщини позивачем позов слід вважати безпідставним та таким, що до задоволення не підлягав.

Однак зважаючи на те, що судом у задоволенні такого відмовлено за спливом строку позовної давності, що слід вважати помилковим зважаючи на безпідставність позову, оскільки строк давності може бути застосований лише у випадку підставності позовних вимог чого у даному випадку місця не має, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позову з інших правових підстав.

Крім цього, з позивача на користь держави слід стягнути недоплачений розмір судового збору за подання позову з розрахунку вартості майна, про визнання права власності на яке ним заявлено позов, що міститься у матеріалах справи.

Вказаним апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Пустомитівського районного суду м. Львова від 19 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, третьої особи Державного нотаріуса Пустомитівської державної нотаріальної контори Львівської області про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь держави 2610,9 грн. судового збору недоплаченого за подання позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 червня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

ОСОБА_11