Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 336/2930/17

провадження № 61-12729св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2017 року у складі судді Галущенко Ю. А. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенко Е. А., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що він з 14 лютого 1982 року по 22 вересня 1994 року проходив військову службу у Збройних Силах України, під час проходження якої отримав захворювання, внаслідок яких був звільнений з лав Збройних Сил України у відставку за станом здоров я.

У зв'язку з отриманим захворюванням порушені його нормальні життєві зв'язки та можливість реалізації звичок і бажань, фізичні навантаження супроводжуються болем, розладом сну, негативними емоціями. Значна частина його пенсії як інваліда 3 групи витрачається на лікування, що значно впливає на його сімейний бюджет.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_4 просив стягнути з Міністерства оборони України на його користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що законом чітко врегульовано правовий та соціальний захист військовослужбовців у разі встановлення інвалідності, а питання відшкодування шкоди, заподіяної особам унаслідок виконання службового обов'язку у складі Збройних сил України, врегульовано положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Для застосування загальних положень статей 23, 1167 ЦК України для відшкодування моральної шкоди позивач не довів всіх чотирьох складових цивільно-правової відповідальності, а саме протиправності дій Міністерства оборони України та причинного зв'язку зі шкодою.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, повно та всебічно дослідив обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року, просив їх скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. У період проходження військової служби у нього були виявлені численні захворювання, наслідком чого стало отримання третьої групи інвалідності безстроково з протипоказанням важкої фізичної праці, тому він має право на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 рокувідкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

03 квітня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу не надійшли.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що з 14 лютого 1982 року по 22 вересня 1994 року ОСОБА_4 проходив військову службу у Збройних Силах Радянського Союзу та Збройних Силах України.

Наказом Міністерства оборони України від 21 червня 1994 року № 01423 ОСОБА_4 звільнений у відставку за станом здоров'я.

03 серпня 2006 року актом огляду медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_4 встановлена третя група інвалідності безстроково, внаслідок захворювання, отриманого в період проходження військової служби.

ОСОБА_4 призначена пенсія за вислугу років, присвоєно статус інваліда армії третьої групи.

У 1993 року він тричі проходив післяопераційне обстеження в Українському науково-дослідному інституті нейрохірургії.

Статтею 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що дія цього Закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронних органів), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов'язок за межами України, та членів їх сімей; військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти; військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться в установленому законодавством порядку.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (статті 23, 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Сам по собі факт наявності шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди внаслідок протиправних дій Міністерства оборони України і причинно-наслідкового зв'язку між такими діями та отриманою ним шкодою. Усіх складових цивільно-правової відповідальності не довів, а відповідні медичні документи, надані ОСОБА_4, лише підтверджують захворювання, що виникли у період проходження військової служби, проте не визначають причини їх виникнення.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки судів не відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постанові від 21 жовтня 2014 року у справі №3-86гс14, не заслуговують на увагу, оскільки прийнята не з подібних правовідносин.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат