Справа № 464/9997/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/6645/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, представника

ОСОБА_4 ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя її та ОСОБА_8; визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, визнано квартиру АДРЕСА_3 обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_8, який помер 24.09.2015 року та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судовий збір по 677 грн. 20 коп. з кожного.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що згідно матеріалів справи квартира АДРЕСА_2 складається з 2 кімнат, загальною площею 77,5 кв.м. та на праві власності належить ОСОБА_8. Суду першої інстанції було надано докази про те, що спірна квартира куплена за рахунок коштів ОСОБА_2, матері ОСОБА_8, які вона пересилала у період з 2002 до 2006 року в сумі 23626,00 євро. А тому, у відповідності до ч. 3 ст. 57 СК України, квартира набута за кошти, які належали ОСОБА_8 особисто, так як його мати передавала кошти йому особисто, а тому таке майно поділу не підлягає.Також, суд першої інстанції не взяв до уваги, що шлюб між сторонами було розірвано 21 червня 2011 року, і саме з цього періоду почався перебіг строку позовної давності для звернення з позовом про поділ майна подружжя, натомість невірно застосувавши норму матеріального права, суд вказав, що перебіг строку позовної давності почався з листопада 2013 року. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_2- ОСОБА_3, представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної краги, заперечення представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана за час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у шлюбі, і відповідачами, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України 2004 року, не надано суду належних та достатніх доказів на підтвердження обставин того, що спірна квартира, яка набута під час шлюбу позивачки із ОСОБА_8, придбана останнім за кошти, що належали йому особисто.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому ) особисто.

Частина 3 ст.368 ЦК України передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праці подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою віднесення такого майна до об»єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачка, ОСОБА_4 та ОСОБА_8, з 05 жовтня 1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 21.06.2011 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова.

З копії свідоцтва про смерть, вбачається, що ОСОБА_8 помер 24 вересня 2015 року

Судом першої інстанції також встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі розпорядження в.о. голови Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради №792 від 13.07.2006 року «Про оформлення громадянам права власності на квартири в будинку №6 на вул. В. Вернадського», з врахуванням дольової участі у будівництві житлового будинку.

Як вбачається із договору дольової участі у будівництві № 17/11/1 від 17 листопада 2003 року, такий укладено між ОСОБА_8 та МПП ВКФ «Гелікон», і такий укладено під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі, спірна квартира набута у власність внаслідок сплати пайових внесків, які, як встановлено судом першої інстанції сплачувались в період, коли ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який ухвалюючи оскаржуване та з»ясовуючи джерело походження коштів, за які було придбано спірну квартиру, дійшов висновку про те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10, оскільки твердження відповідачів про те, що пайові внески сплачувались за рахунок коштів матері ОСОБА_8, і що спірна квартира була придбана саме за кошти матері ОСОБА_8, є голослівними, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Твердження апелянтів про те, що кошти на придбання спірної квартири пересилались ОСОБА_8 із за кордону його матір»ю ОСОБА_2., на підтвердження чого до матеріалів справи долучено квитанції про перерахунок коштів, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними, оскільки такі докази не містять достатньої інформації про те, що ці кошти передавались особисто ОСОБА_8 саме для придбання ним спірної квартири, для сплати ним пайових внесків згідно з договором про дольову участь у будівництві № 17/11/1 від 17 листопада 2003 року, укладеним саме з ОСОБА_8, а не його матір»ю, що ці кошти ОСОБА_8 використовував саме для сплати пайових внесків за спірну квартиру, а не в інших цілях.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який, визнаючи спірну квартиру спільним сумісним майном колишнього подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_8, вірно не взяв до уваги доводи представника відповідача ОСОБА_2 про те, що квартира АДРЕСА_5 була придбана ОСОБА_8 для відповідачки ОСОБА_2 за її ж кошти, оскільки останньою із 2003 року (часу придбання квартири) не оспорювалось право власності ОСОБА_8 на спірну квартиру, не заявлялись вимоги про визнання за нею права власності на спірну квартиру та вимог про визнання недійсним правочину, на підставі якого ОСОБА_8 набув права власності на квартиру, який, враховуючи презумпцію правомірності правочину (ст.204 Цивільного кодексу України), свідчить про правомірність набуття ОСОБА_8 права власності на квартиру.

Давши оцінку показанням свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про придбання квартири за кошти матері ОСОБА_8, відповідачки ОСОБА_14, за наявності чинного правочину та державної реєстрації спірної квартири за ОСОБА_8, яка його матір»ю, не оскаржується, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що показання цих свідків не є беззаперечними доказами придбання спірної квартири за кошти ОСОБА_2, набуття нею права на спірну квартиру, оскільки такі не містять достовірної інформації про те, що саме ці кошти, які пересилались матір»ю ОСОБА_8, ним сплачувались, як пайові внески для придбання спірної квартири.

Доводи апелянта про те, що позивачка ОСОБА_4, колишня дружина ОСОБА_8, не приймала участі особистими коштами у сплаті пайових внесків згідно з договором про дольову участь у будівництві № 17/11/1 від 17 листопада 2003 року, укладеним з ОСОБА_8, не спростовують висновків суду про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки подружжя користується рівними правами на майно і у тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Посилання апелянтів на те, що ОСОБА_8 займався підприємницькою діяльністю, і квартира частково придбана за кошти, отримані ним від підприємницької діяльності, а тому така є його особистою приватною власністю, є безпідставними та необґрунтованими, виходячи з положень ст. 61 СК України, відповідно до якої об»єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Враховуючи встановлені судом першої інстанції вищенаведені обставини, беручи до уваги положення ст. ст. 60, 61 СК України, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що квартира №19 у житловому будинку №6 по вул. Вернадського у м. Львові, є об»єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, позивачки, ОСОБА_4 та померлого ОСОБА_8

Відповідно до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи зазначене положення, відсутність домовленості сторін щодо поділу майна та обставин, що б давали підставу для відступу від рівності часток, вірним є до висновок суду першої інстанції про те, що частки сторін у спільному майні є рівними, а тому правомірно визнав за позивачкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_4.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов»язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.( ст. 13 ЦПК України).

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України.).

Стаття 80 ЦПК передбачає, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.(ст. 80 ЦПК України).

Зважаючи на те, що у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частка чоловіка та дружини є рівними, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов»язком.

Однак, всупереч зазначеним вимогам, відповідачі не надали суду належних та достатніх доказів на підтвердження обставин того, що спірна квартира, яка набута під час шлюбу позивачки із ОСОБА_8, придбана останнім за кошти, що належали йому особисто, оскільки такі були передані його матір»ю..

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції, дійшовши до обґрунтованого висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та з урахуванням наявних у справі доказів і вимог ст. 81 ЦПК України, дійшов до обґрунтованого висновку про визнання за позивачкою права власності на ? частину квартири № 19 у житловому будинку №6 по вул. Вернадського у м. Львові,

Судом першої інстанції вірно відхилено доводи про пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на те, що строк позовної давності у справах про поділ майна обчислюється з дня, коли один із співвласників дізнався чи міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка йог порушила ( ч.1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.72 ЦК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до роз»яснень п.15 (абз. 3) постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК ), чи з дати набрання рішенням законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст. 72 СК України).

Вказаними нормами закону встановлено, що поки не буде порушено право одного з подружжя співвласника на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, строк позовної давності не розпочинається.

Виходячи із наведеного строк позовної давності слід обраховувати не з часу розірвання шлюбу, а з часу порушення права власності.

Як встановлено судом першої інстанції після розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_4 залишалась проживати у спірній квартирі, рішенням суду від 21.06.2011р., яке набрало законної сили, визначено місце проживання дитини разом із позивачкою за адресою спірної квартири, жодного спору щодо квартири АДРЕСА_3 між нею та покійним ОСОБА_8 не виникало, докази про протилежне в матеріалах справи відсутні. Тому покликання на те, що строк повинен обчислюватись з часу розірвання шлюбу є безпідстаним. Про необхідність захисту свого права власності позивачка могла дізнатись у листопаді 2013 р., після одруження ОСОБА_8 із відповідачкою ОСОБА_4 та вселення останньої у спірну квартиру.

Зважаючи на зазначені обставини перебіг строку позовної давності розпочався у листопаді 2013 році, а позивачка звернулась до суду із даним позовом у січні 2015 році, відтак, нею не пропущено трирічний строк позовної давності.

Висновки суду першої інстанції зроблені з урахуванням положень ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України, роз»яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних виснвків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 11 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.06.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_15