АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 626/2033/17 Головуючий суддя І інстанції Дудченко В. О.
Провадження № 22-ц/790/3204/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року м. Харків.

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Красноградського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу по кредиту,

встановив :

У грудні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 16.07.2013 року у розмірі 40956,16 грн. та судовий збір в сумі 1600 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 16.07.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», відповідачу банком був наданий кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_3 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг. Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Зазначив, що банк свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, проте ОСОБА_3 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_3 станом на 30.09.2017 року має перед банком заборгованість в розмірі 40956,16 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 500,00 грн.; заборгованість по процентами за користування кредитом 33428,19 грн.; заборгованість за пенею та комісією 4601,49 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн.; штраф (процентна складова) 1926,48 грн.

Вказав, що на даний час ОСОБА_3 продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не сплачує, що є порушенням законних прав банку.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 19 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ПАТ КБ «Приватбанк» Литвиненко О.Л. в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити; судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. При цьому посилалася на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, оскільки застосовано закон, який не підлягав застосуванню, а саме: ст. 257, 258, 266 ЦК України.

Вказала, що суд помилково не врахував правові позиції щодо застосування вказаних норм ЦК України в аналогічних справах, які були викладені у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 та від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15, згідно до яких строк позовної давності відраховується з дати закінчення дії картки, а не з початку прострочення щомісячних платежів.

Зазначила, що судом не було досліджено наданий банком розрахунок, з якого вбачається, що після закінчення строку дії кредитної карти за договором № б/н від 16.07.2013 року відповідач отримав у банку кредитну карту № НОМЕР_3 з терміном дії до 05/2017 року та потім отримав 08.11.2013 року нову картку НОМЕР_2 з терміном дії 12/16 та активно користувався: знімав кошти, здійснював часткове погашення по кредиту.

Відповідач та його представник, адвокат ОСОБА_6, письмового відзиву на скаргу не надіслали і у судове засідання, про яке було повідомлено належним чином, не з'явилися. Представник відповідача за день до апеляційного розгляду цієї справи подала заяву про відкладення, з посиланням на зайнятість в іншому судовому засіданні по кримінальній справі, яке призначено у Жовтневому районному суді м. Харкова на 12.40 27.06.2018 року.

Як вбачається із письмової розписки від 06.06.2018 року, при відкладенні розгляду справи на 12.15 27.06.2018 року в апеляційному суді представник відповідача про неможливість своєї участі в судовому засідання по цій справі не заявила (а.с. 114). З огляду на це, з урахуванням того, що її участь в іншому судовому засіданні була призначена пізніше, про наявність перешкод вчасно з'явитися у судове засідання по цій цивільній справі суду апеляційної інстанції вона не повідомляла, колегія суддів розцінює таку її процесуальну поведінку, як зловживання правом, і тому не вбачає поважних причин для відкладення розгляду справи.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, за відсутності усіх учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, відповідно до ст. 367 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне задовольнити її частково.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.07.2013 року між відповідачем та ПАТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», « Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», складає між і Банком Договір, про що свідчить підпис Відповідача у заяві.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 8 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Свої зобов'язання банк за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 30.09.2017 року має перед банком заборгованість в розмірі 40956,16 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 500,00 грн.; заборгованість по процентами за користування кредитом 33428,19 грн.; заборгованість за пенею та комісією 4601,49 грн.; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) 500,00 грн; штраф (процентна складова) 1926,48 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.4).

Як вбачається з розрахунку заборгованості останній платіж по сплаті кредиту здійснено відповідачем 10.12.2013 року у розмірі 98 грн.00 коп. (а.с.6), з позовом представник позивача звернувся 07.11.2017 року, позовна заява до суду надійшла 11.12.2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позов доведений, однак оскільки останній платіж у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено боржником 10 грудня 2013 року, то позивачем пропущено строк позовної давності, причини пропуску позовної давності позивач не повідомив, не вказав про їх поважність та не просив її поновити.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржене рішення суду у повній мірі не відповідає.

Так, у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

У ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦПК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідач, не заперечував проти розміру заборгованості, і під час розгляду справи в суді першої інстанції заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. При цьому вказав, що загальний трирічний строк позовної давності почав спливати після останнього погашення за кредитом, яке мало місце 10.12.2013 в сумі 98,00 грн. Зазначив, що перебіг строку позовної давності щодо щомісячних платежів погашення кредиту починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього для місяця дії картки (а.с. 57-58).

Таким чином, по справі безспірно встановлено, що останній платіж був здійснений відповідачем 10.12.2013 року.

Виходячи з наведеного колегія суддів погоджується, з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не оспорював розмір боргу.

Однак при цьому суд першої інстанції безпідставно вважав, що перебіг позовної давності починається з дня, коли був здійснений останній платіж, 10.12.2013 року, і при цьому безпідставно не застосував до спірних правовідносин правові позиції Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, щодо застосування вказаних норм ЦК України щодо спливу позовної давності в аналогічних справах про картковий кредит, які були викладені у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 та від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15.

У вказаних постановах була висловлена правова позиція про те, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тому у поєднанні з приписами п. 7 Розділу ХІІІ Перехідних положень до чинного ЦК України в редакції від 15.12.2017 про те, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об'єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, - за відсутності постанови Великої Палати Верховного Суду про відступлення від такого висновку, ухваленого раніше Верховним Судом України, - правові висновки Верховного Суду України вважаються чинними і обов'язковими до застосування.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно до ч. 1, ч. 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так. у ч. 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

У статті 12 ЦПК України визначено принцип змагальності сторін:

1. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

2. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

3. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

4. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

5. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Однак, всупереч наведених норм ч.ч. 1, 2 ст. 2, п. 3 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд першої інстанції в контексті заявленого предмету позову для реалізації завдання цивільного судочинства про ефективний захист прав та інтересів не роз'яснив позивачу його процесуальний обов'язок доведення, на який строк було видано відповідачу кредитну картку, та не роз'яснив наслідки не виконання цього процесуального обов'язку, внаслідок чого всупереч вимог ст. 263 ЦПК України про законність та обґрунтованість рішення цих обставин не встановив.

При цьому в межах заявленого позову суду слід було з'ясувати строк дії картки, а також встановити права та обов'язки сторін стосовно повернення кредиту згідно до Умов та правил надання банківських послуг.

На підтвердження свого позову банк надав до суду першої інстанції витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які є складовою частиною укладеного між сторонами договору про надання банківських послуг і були чинні на день його укладення (а.с. 7-30).

У відповідності до п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк.

Згідно п.п.2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 наявних у справі Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором, а у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій

Пунктом 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що строки та порядок погашення кредиту (кредитний ліміт) за кредитними картами з встановленим мінімальним обов'язковим платежем, а так же овердрафту виникаючого за такими картами, наведено в Пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування, яка є невід'ємною частиною договору, а також встановлюються даним пунктом. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену Тарифами, і частину заборгованості за кредитом. У разі наявності простроченого кредиту (овердрафту) строком повернення кредиту (овердрафту) у повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості; строк повернення овердрафту у повному обсязі - протягом 30 днів з моменту виникнення овердрафту; строк погашення процентів за овердрафтом - щомісячно за попередній місяць до 25-го числа.

Згідно Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» даним договором передбачений щомісячний платіж, а саме 7 % від заборгованості (але не менше 50,00 грн. та не більше залишку заборгованості), а з 01 квітня 2014 року - 5 % від заборгованості (але не менше 100,00 грн. та не більше залишку заборгованості).

Взяті на себе зобов'язання за договором № б/н від 16 липня 2013 року банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

На обґрунтування доводів скарги банк надав до суду апеляційної інстанції довідку про те, що при підписанні вказаного кредитного договору 16.07.2013 р. відповідачу ОСОБА_3 було надано кредитну картку з терміном дії до 05/17, після чого він 08.11.2013 також отримав картку терміном дії до 12/16 (а.с. 74).

Із наданого Банком розрахунку заборгованості, який відповідачем не був оспорений, вбачається, що відповідач користувався карткою, строк дії якої змінився на 12/16. Тому на день звернення банку до суду з цим позовом, 11.12.2017, трирічний строк позовної давності, який необхідно відраховувати з січня 2017, ще не сплив.

При цьому суд апеляційної інстанції також враховує згідно до п. 2.1.1.12.4 Умов та правил надання банківських послуг, строком повернення кредиту (овердрафту) у повному обсязі є 211-й день з моменту виникнення такої заборгованості. Згідно до наданого банком розрахунку, перша прострочена заборгованість у розмірі 50 грн. виникла у відповідача 30.08.2013, і на день сплати 98 грн., 10.12.2013, вона не була погашена (а.с. 4). Тому обов'язок повернути кредит у повному обсязі виник у відповідача у даному випадку на 211-й день після 30.08.2013, - 29.03.2014. Таким чином, для задоволення вимог банка про стягнення заборгованості по тілу кредита, 500 грн., на день звернення до суду з позовом, 11.12.2017, дійсно сплив трирічний строк позовної давності.

Що стосується процентів, то їх нарахування не обмежується ані строком дії договору, ані строком повернення кредиту, оскільки вони нараховуються на суму основної заборгованості, 500 грн. та їх нарахування не припиняється після спливу позовної давності, оскільки нараховані проценти є основною, а не додатковою вимогою і тому правило ч. 1 ст. 266 ЦК України у даному випадку не застосовується.

Тому у даному випадку, з урахуванням триваючого характеру нарахування процентів за кредитом, вони підлягають стягненню в межах трирічного строку позовної давності на день звернення до суду з позовом, тобто за період з грудня 2014 року. Згідно до наявного у справі розрахунку банка проценти підлягають стягненню в сумі: 33428,19 - 969,05 = 32459,14 грн.

З урахуванням передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 258 ЦК України річного строку позовної давності, який з огляду на триваючий характер її нарахування у зв'язку з порушенням зобов'язань за договором кредиту, розраховується в межах одного року на день звернення до суду.

Відповідно до чинної правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6- 100цс14, згідно з якою за правилами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена в чинній постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі за № 6-2003цс15.

Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача штрафів у розмірі 500,00 грн. (фіксована частина) та 1926,48 грн. (процентна складова) задоволенню не підлягають.

Так, суд першої інстанції не з'ясував, що оскільки вказаний платіж 98 грн. був здійснений відповідачем 10.12.2013 р. (а.с. 4), та відповідач користувався новою платіжною карткою, і всупереч вимог сказаних норм ЦПК України суд першої інстанції, не з'ясував строк її дії. Як вбачається з наданої банком на обґрунтування доводів апеляційної скарги довідки, відповідач після закінчення строку дії платіжної картки, отриманої відповідно до укладеного між сторонами вищевказаного договору кредиту, отримав нову платіжну картку зі строком дії до 12/16, тобто загальний трирічний строк позовної давності за вимогами про повернення основної суми заборгованості на день звернення банка до суду ще не сплив і тому відсутні передбачені у ст. 267 ЦК України підстави для відмови у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу.

Висновки суду з цього приводу належним чином не обґрунтовані і спростовуються вищевказаними відомостями з розрахунку банку, та відомостями, які були надані банком при апеляційному перегляді справи в порядку ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

При цьому з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, яка була подана до районного суду, колегія суддів вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України про позовну давність в один рік до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Таким чином, стягненню підлягає нарахована у розрахунку банка пеня за період з грудня 2016 року в сумі 4601,46 - 3601,46 = 1000 грн.

Виходячи з наведеного, позов банку є доведений на суму 32459,14 + 1000 = 33459,14 грн. і тому позов банку необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача судові витрати банку по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи і при недоведеності обставин, що мають значення для справи стосовно спливу позовної давності, внаслідок чого порушив норми матеріального права, то відповідно до п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України колегія суддів скасовує рішення суду повністю та ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 367,368, п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376,381-384, 388-392 ЦПК України, та пунктом 8 частини першої Розділу ХIII Перехідних положень ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Красноградського районного суду Харківської області від 06 лютого 2018 року - скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково .

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" (, рахунок № 3111, МФО № 305299) заборгованість за кредитним договором б/н від 16.07.2013 року станом на 30.09.2017 року в сумі 32459,14 грн. (тридцять дві тисячі чотириста п'ятдесят дев'ять гривень 14 коп.) процентів за користування кредитом, а також - 1000,00 грн. (одна тисяча гривень 00 коп.) пені, а всього - 33459,14 грн. (тридцять три тисячі чотириста п'ятдесять дев'ять 14 коп.).

В іншій частині позов ПАТ КБ "Приватбанк" залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судові витрати у розмірі 3116 грн. сплаченого судового збору.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлений 02 липня 2018 року.

Головуючий: В.Б. Яцина.

Судді: І.В.Бурлака.

О.М.Хорошевський.