Суддя Клименко А. М.
Справа № 644/7609/17
Провадження № 2/644/761/18
22.06.2018
Справа № 644/7609/17
Рішення

Іменем України

22 червня 2018 року.

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Клименка А.М.,

при секретарі Добродій В.В.,

з участю:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5 і просили визнати за ними право спільної сумісної власності на частину квартири АДРЕСА_1, яка належала відповідачу на підставі свідоцтва № 7-00-209699 від 02 серпня 2000 року.

В обґрунтування позову позивачі посилалися на те, що 02 серпня 2000 року їх сімя отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру. 31 жовтня 2001 року відповідач за власною волею знялася з державної реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири та повідомила позивачів про те, що відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на квартиру. 30 червня 2010 року відповідач власноруч склала розписку, в якій відмовилася від частини квартири.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2017 року позовну заяву було залишено без руху.

01 грудня 2017 року позивачі звернулися до суду з уточненою позовною заявою, в якій вказали ціну позову в розмірі 54300 грн.

Позивачі в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причину неявки суду не повідомив, направив для участі в судовому засіданні свого представника, який позов не визнав та надав пояснення, які цілком співпадають з відзивом на позов, згідно з яким сторонам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_2. Відповідач набув право власності на спірну квартиру в законний спосіб та в подальшому квартира не вибувала з власності відповідача у жоден з передбачених законом способів. Позивачі не є такими, що добросовісно володіли частиною квартири відповідача.

Верховний Суд у Постанові від 30 січня 2018 року у справі № 199/9523/15-ц вказав, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тобто, той факт, що позивачам було відомо, що відповідач є співвласником квартири виключає ознаку добросовісності з дій позивачів у частині володіння часткою квартири відповідача.

Позивачі в позовній заяві вказують, що відповідач за власною волею знялася з державної реєстрації місця проживання в квартирі та зареєстрована за іншою адресою, і посилаються на це як на факт, що підтверджує вибуття квартири з володіння відповідача та підставу припинення права власності.

Відповідно до розяснень Міністерства юстиції України «Вплив реєстрації місця проживання на володіння нерухомістю», якщо особа є власником квартири (будинку), то зняття з реєстрації місця проживання в ній не означає припинення права власності на таке помешкання або обмеження будь яких його прав, як власника, на володіння, користування чи розпорядження таким помешканням. Таким чином, у даному випадку, реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Отже, факт реєстрації місця проживання відповідача за іншою адресою ніяким чином не впливає на право власності відповідача на частину квартири.

Відповідач за той період, коли він не проживав у спірній квартирі, відповідно не споживав житлово комунальні послуги і не може бути визнаний споживачем цих послуг, і, відповідно, в нього не виникав обовязок зі сплати послуг.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сімї при відповідному документальному оформленні. Отже, несплата відповідачем комунальних платежів не тягне за собою припинення права власності відповідача на спірну квартиру.

Також позивачі зазначають, що відповідач добровільно відмовився від права власності на квартиру, на підтвердження чого позивач надали копію розписки, складеної відповідачем, в якій відповідач ОСОБА_5 зобовязується провести відмову від частини квартири. Однак, відповідачем не були здійснені належні дії для відмови від своєї частки у праві спільної сумісної власності, а саме не було подано заяву державному реєстратору дляв несення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 3 ст. 347 ЦК України у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Тобто, намір відповідача відмовитися від права власності на квартиру не має наслідком вибуття квартири з власності відповідача, адже відповідачем не була здійснена законна процедура відмови від права власності на майно, права на яке підлягають обовязковій реєстрації.

Крім того, позивачі у позовній заяві просять визнати право власності на частину квартири, що належить відповідачу. Однак, квартира належить сторонам на підставі спільної сумісної власності і частки співвласників не виділені в натурі, саме тому не можна ставити вимогу про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири, що належить відповідачу, адже розмір його частки ніяким чином не визначений та не виділений.

Вислухавши позивачів, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного…

Судовим розглядом встановлено, що позивачам та відповідачу на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 02 серпня 2000 року Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, належить квартира АДРЕСА_2 (а.с. 8).

31 жовтня 2001 року відповідач за власною ініціативою знявся з державної реєстрації місця проживання за адресою спірної квартири (а.с. 13).

30 червня 2010 року відповідач власноручно склав розписку, відповідно до якої зобовязався провести відмову від частини спірної квартири на користь ОСОБА_1 (а.с. 14).

Відповідно до ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу памяток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших обєктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Відповідач набув право власності на спірну квартиру у законний спосіб та в подальшому квартира не вибувала з власності відповідача у передбачений ст. 346 ЦК України спосіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не можу бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Сторони разом отримали у власність спірну квартиру, позивачам було відомо про наявність у відповідача права власності на частину спірної квартири, а, отже, позивачі не є такими, що добросовісно володіли частиною квартири відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Верховний Суд у Постанові від 30 січня 2018 року у справі № 199/9523/15-ц вказав, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Тобто, той факт, що позивачам було відомо, що відповідач є співвласником квартири виключає ознаку добросовісності з дій позивачів у частині володіння часткою квартири відповідача.

Відповідно до розяснень Міністерства юстиції України «Вплив реєстрації місця проживання на володіння нерухомістю», якщо особа є власником квартири (будинку), то зняття з реєстрації місця проживання в ній не означає припинення права власності на таке помешкання або обмеження будь яких його прав, як власника, на володіння, користування чи розпорядження таким помешканням. Таким чином, у даному випадку, реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Отже, факт реєстрації місця проживання відповідача за іншою адресою ніяким чином не впливає на право власності відповідача на частину квартири.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сімї при відповідному документальному оформленні. Отже, несплата відповідачем комунальних платежів не тягне за собою припинення права власності відповідача на спірну квартиру.

Також позивачі зазначають, що відповідач добровільно відмовився від права власності на квартиру, на підтвердження чого позивач надали копію розписки, складеної відповідачем, в якій відповідач ОСОБА_5 зобовязується провести відмову від частини квартири. Однак, відповідачем не були здійснені належні дії для відмови від своєї частки у праві спільної сумісної власності, а саме не було подано заяву державному реєстратору дляв несення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 3 ст. 347 ЦК України у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Крім того, згідно вимог ч. 4 ст. 635 ЦК України договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Оскільки складена відповідачем 30 червня 2010 року розписка про зобовязання здійснити відмову від своєї частини спірної квартири на користь ОСОБА_1 не містить волевиявлення відповідача ОСОБА_5 про надання розписці сили попереднього договору з позивачами, то вона не може бути прийнята судом в якості належного доказу наявності у відповідача наміру відмовитися від своєї частки у праві власності на квартиру.

Також суд зазначає, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Положеннями ст. 657, 715, 719, 729, 732, 745, 1304 ЦК передбачена письмова форма і обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів відчуження нерухомого майна або його частки, тому можливий попередній договір між сторонами з приводу відчуження відповідачем на користь позивачів у будь-який спосіб частки нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню, чого сторонами дотримано не було, а тому зобов'язання відповідача відмовитися від частки нерухомого майна, у відповідності до положень ч. 1 ст. 220 ЦК України, є нікчемним, правових наслідків не має і до уваги судом не приймається.

Таким чином, слід дійти висновку, що ствердження позивачів про відмову відповідача від своєї частки власності на їх користь, матеріалами справи не підтверджується, встановленими судом обставинами спростовується і тому до уваги судом не приймається.

Крім того слід зазначити, що розгляд справи судом проводиться виключно в межах заявлених позовних вимог. Позивачі у позовній заяві просили визнати за ними право власності на частину квартири, що належить відповідачу. Однак, квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін, частки співвласників в праві власності на квартиру не тільки не виділені в натурі, але, навіть, не визначений їх ідеальний розмір, а тому вимога про визнання права власності за набувальною давністю на не визначену частину квартири, що належить відповідачу, задоволена бути не може і з цих підстав.

Відповідно до ст. ст. 12 - 19, 141, 265 268, 354 ЦПК України, ст. ст. 344, 346, 347, 635 ЦК України, Закону України «Про житлово комунальні послуги», суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 РНОКПП НОМЕР_1, який проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_3, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_5, РНОКПП НОМЕР_4, яка проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, мікрорайон ЮжнийАДРЕСА_3, про визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири АДРЕСА_2, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Харківської області через районний суд.

Суддя: