Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа №607/10163/13

провадження № 61-23953св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 серпня 2015 року у складі судді Дзюбича В. Л. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня

2016 року у складі колегії суддів: Ткача З. Є., Кузьма Р. М., Романюк Х. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 борг у розмірі 181 300 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами договору позики

від 08 червня 2010 року позивач дав у боргу ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 181 300 грн, які остання зобов'язалась повернути до 08 липня

2010 року. Відповідачка умови договору не виконала та відмовляється повернути грошові кошти.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 18 серпня 2015 року вирішено позов задовольнити.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором грошової позики в сумі 181 300 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1 813 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами наявність зобов'язальних правовідносин між ним та відповідачем з приводу позики на суму

181 300 грн.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня

2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов вірного висновку про доведеність позовних вимог.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не врахував той факт, що спірний договір оформлявся у зв'язку з припиненням спільної діяльності

ТОВ "Українська збройна компанія" та укладенням договору купівлі-продажу частки в статутному фонді товариства у розмірі 100 000 грн. Вказаних коштів вона не отримувала, оскільки позивач її запевнив, що розрахунок здійснить після проведення аудиторської перевірки ТОВ "Українська збройна компанія" і запропонував укласти договір позики, як гарантію майбутнього розрахунку.

Крім того, касаційна скарга містить посилання на те, що укладення договору та надання розписки 08 червня 2010 року відбулися під психологічним тиском позивача, під впливом помилки, обману, насильства, погрози та за збігом тяжких для неї обставин і на невигідних для неї умовах. В силу статей 229-233 ЦК України вказаний правочин є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Установлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суд установив, що 08 червня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 терміном до 08 липня 2010 року грошові кошти в розмірі 181 300 грн, які остання зобов'язувалася повернути в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Наведене додатково підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 08 червня 2010 року.

Згідно висновку експерта від 28 травня 2015 року підпис від імені

ОСОБА_2 та рукописний текст боргової розписки від 08 червня 2010 року виконано ОСОБА_2 При виконанні досліджуваного рукописного тексту остання не піддавалася якому-небудь значному впливу збиваючих факторів (такий як тяжкий хворобливий стан, стан сильного алкогольного сп'яніння, стан сильного хвилювання (стресу) тощо). Експерту видалося неможливим встановити, чи виконаний досліджувальний підпис ОСОБА_2 під впливом якихось збиваючих факторів природного характеру (зокрема, незвичайний емоційний стан) чи цей підпис виконано у звичайних умовах.

Як на підставу позову, ОСОБА_1 посилається на те, що відповідач свої зобов'язання за борговою розпискою не виконала - отримані грошові кошти в установлений в розписці строк не повернула.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 1047 ЦК України зазначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі

№6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Після укладення договору позики всі обов'язки за договором, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розглядаючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням зазначених положень ЦК України та роз'яснень, викладених в постанові Верховного Суду України, дійшли правильного висновку про те, що між сторонами справи було укладено договір позики, умови якого позичальник не виконала, що є підставою для стягнення заборгованості за цим правочином у судовому порядку.

Доводи касаційної скарги про те, що укладення договору та складання розписки 08 червня 2010 року відбулися під психологічним тиском позивача, під впливом помилки, обману, насильства, погрози та за збігом тяжких для неї обставин і на невигідних для неї умовах, аналогічні аргументам апеляційної скарги, були предметом дослідження апеляцінйим судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

З зустрічним позовом про визнання договору позики в установленому законом порядку ОСОБА_2 не зверталась. Відповідачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що між сторонами існували інші правовідносини, ніж договір позики.

Решта доводів касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.

З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 18 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 29 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик