Справа № 466/4044/17 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/783/545/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи Шевченківська райадміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання права на реєстрацію місця проживання за місцем фактичного проживання, позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про позбавлення права на користування житлом і зняття з реєстрації,-

в с т а н о в и л а:

В червні 2017 року ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_7, треті особи Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_8, в якому просила визнати за нею та її дочкою право на реєстрацію місця проживання у АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 28.04.2007 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За час подружнього життя у них народилась дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. З того часу вони троє, як одна сім'я, проживають в АДРЕСА_1. Дана квартира належить відповідачу на праві власності, однак за вказаною адресою фактичного проживання відповідач не реєструється, при цьому не надає згоди на реєстрацію її з малолітньою донькою. Вважає, що такими діями відповідача порушенні її права, а також дочки на реєстрацію місця проживання. Відтак, змушена звернутись до суду про визнання за нею та малолітньою ОСОБА_6 права на реєстрацію місця проживання у вищевказаній квартирі.

В процесі розгляду справи, третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_4, звернувся з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права на користування житлом і зняття з реєстрації.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що ОСОБА_2 є його дочкою, яка на даний час зареєстрована в АДРЕСА_2, хоча фактично там не проживає близько 10 років. З часу реєстрації шлюбу із ОСОБА_7, вона постійно проживає з останнім та їх малолітньою дочкою ОСОБА_6 у належній йому квартирі АДРЕСА_1. Оскільки між ним, як власником квартири та ОСОБА_2 не досягнуто згоди щодо збереження за нею прав на користування квартирою, тому вважає, що таке право вона втратила згідно ч. 2 ст.405 ЦК України. Крім цього, він не має можливості вільно розпоряджатися належною йому на праві власності квартирою, оскільки в ній зареєстрована ОСОБА_2 На підставі ст. 391 ЦК України, вважає, що має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а тому змушений звернутись до суду про позбавлення ОСОБА_2 права на користування житлом і зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_5, ід. номер НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2) в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрованої АДРЕСА_2) до ОСОБА_7 (паспорт серії НОМЕР_6, ід. код № НОМЕР_2, прож. АДРЕСА_1) про визнання права на реєстрацію місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 відмовлено за безпідставністю.

У задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 (НОМЕР_3, ід. код НОМЕР_4 ,проживаючого АДРЕСА_2) до ОСОБА_2 про позбавлення права на користування житлом і зняття з реєстрації за адресою АДРЕСА_2 відмовлено за безпідставністю.

Рішення оскаржили представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 та позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи та з неповним дослідженням усіх доказів у справі. Зокрема покликається на те, що матеріали справи не містять доказів, що відповідач визнав заявлені нею вимоги, а визнав лише обставини, про які зазначено у позові. Крім того, вважає безпідставним висновок суду що позов має штучний характер, оскільки суд на підтвердження вказаних висновків не зазначив жодних доказів. Відтак, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її позову та в цій частині ухвалити нове, яким її позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі, представник третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4 - ОСОБА_5, зазначає, що не погоджується із рішенням суду та вважає його таким, що винесене з неповним з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зокрема, зазначає, що добровільно припинити користування житлом та знятися з місця реєстрації ОСОБА_6 не погоджувалася, так, в судовому засіданні 01.11.2017 представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9 погодилася визнати позов третьої особи ОСОБА_4 лише з умовою одночасного задоволення її позову до ОСОБА_2, однак ця обставина не була врахована судом.

Також зазначає, що судом першої інстанції не було враховано також п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у якому, зокрема, роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71,72 ЖК України застосуванню не підлягають.

Крім того судом першої інстанції не взято до уваги, що після укладення шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, ними створено окремо сім'ю, відтак ОСОБА_2 від моменту укладення шлюбу навіть не є членом сім'ї ОСОБА_4 Також вказує на те, що позбавлення права користування житлом та зняття з реєстрації ОСОБА_2 жодним чином не буде перешкоджати виконанню нею обов'язку, встановленого Сімейним кодексом України, щодо утримання і користування майном, яке належить її неповнолітній доньці.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове, яким позов ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на підтримання апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої виходив з того, що позов ОСОБА_2, а також позов третьої особи ОСОБА_4 подані завідомо безпідставно, оскільки права учасників процесу жодним чином не порушені. Крім того, в силу дії ст. 16 ЦПК України, сторони не подали суду доказів на підтвердження вжиття заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою. Так, суду не надано доказів того, що позивачем за первісним позовом порушені будь-які права ОСОБА_4, оскільки він не є єдиним власником квартири за адресою АДРЕСА_2, а позивач ОСОБА_2 з метою врегулювання спору в досудовому порядку не зверталась до компетентного органу із заявою про зняття її з малолітньою дочкою з реєстрації по вул. Донецькій в м. Львові із перереєстрацією по вул. Шевченка.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 з 28.04.2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. За час подружнього життя у них народилась дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, що підтверджується свідоцтва про народження.

Відповідач ОСОБА_7 являється власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №6830 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Із долучених до матеріалів справи документів вбачається, що квартира АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 12.11.1996 р. була передана у спільну сумісну власність ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_12 та ОСОБА_13

З довідки ЛКП «Тополя-406» № 6665 від 31.08.2017 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані співвласники: ОСОБА_14, ОСОБА_15, неповнолітня ОСОБА_6 Крім того, як вбачається з довідки колишні співвласники вказаного майна - ОСОБА_2 та ОСОБА_16 зареєстровані за згаданою адресою уже як члени сім'ї власників. Жодних документів, в який спосіб було відчужене право власності цими особами суду не надано.

Звертаючись в суд із позовом ОСОБА_2 вказала, з боку відповідача ОСОБА_7 порушені її права, а також права малолітньої дочки ОСОБА_6 на реєстрацію місця проживання у АДРЕСА_1.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідач в процесі розгляду справи в суді першої інстанції подав заяву, в якій позовні вимоги ОСОБА_2 визнав повністю. А відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про те, що відсутні докази того, що будь-яким чином оспорюється право на реєстрацію позивачки та її доньки за фактичним місцем проживання з боку відповідача ОСОБА_7

Згідно ч.1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.

Відповідно до підпункту 4 пункту 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року №207, документами, що підтверджують право на проживання в житлі, є: ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші документи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не зверталась до компетентного органу із заявою про зняття її з малолітньою дочкою з реєстрації по вул. Донецькій в м. Львові із перереєстрацією по вул. Шевченка, натомість подала позов до суду про порушення її прав. Незважаючи також на те, що її малолітня дочка зареєстрована та є співвласником квартири по АДРЕСА_2

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що звертаючись до суду як позивач за первісним позовом ОСОБА_2, так і третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_4 не вказали, які саме їхні законні права та інтереси порушені.

Крім того, надаючи оцінку обраному позивачами способу захисту порушеного права, а також висновку з цього приводу суду першої інстанції, колегія суддів звертає увагу, що з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судам належить зважати на ефективність обраного способу захисту.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Колегії суддів вважає, що обраний, як позивачем за первісним позовом ОСОБА_2, так і третьою особою з самостійними вимогами ОСОБА_4, спосіб захисту не може вважатись ефективним та забезпечувати поновлення порушеного, на думку позивачів, права в контексті зазначеного.

Відтак, на думку колегії суддів, відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_7 позивач за первісним позовом ОСОБА_2, так і третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_4. та третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги ОСОБА_4, оскільки захисту підлягає цивільне право у разі його порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги й довід про те, що ОСОБА_2 перестала бути членом його сім'ї ОСОБА_4 Крім того, на ОСОБА_2, як на законному представнику малолітньої дочки, лежить обов'язок по утриманню та користуванню майном, що належить її дитині, ОСОБА_6, як співвласнику квартири АДРЕСА_2

Доводи апеляційних скарг щодо предмета і підстав поданого позову є помилковими, спростовуються матеріалами справи та установленими судом обставинами.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд першої інстанції правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті рішення.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для встановлення неправильного застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 21.06.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета