Справа №489/420/17 18.06.2018
Провадження №22-ц/784/892/18
Справа № 489/420/17 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
Провадження №22-ц/784/892/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 червня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4В ОСОБА_5

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалене під головуванням судді Кирильчука О.І. о 08 годині 16 хвилин 06 жовтня 2017 року в приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,

в с т а н о в и л а:

27 січня 2017 року ОСОБА_2 предявила до ОСОБА_4 зазначений позов, який обґрунтовувала наступним.

30 червня 2015 року між нею та відповідачем укладено договір про принципи здійснення «трейдером» торгових операцій з валютами на ринку Forex за кошти «інвестора», відповідно до умов якого ОСОБА_2, як Інвестор, передала ОСОБА_4, як Трейдеру, в управління 21 350 доларів США, які остання повинна була при купівлі валюти виставляти Stop-loss ордера, обмежуючі втрати від операцій з урахуванням щоб вони не виходили за 10% від базового торгового рахунку.

Всі надлишкові кошти, які будуть на рахунку більше базового розміру, якщо такі виявляться у разі успішної роботи Трейдера, Інвестор мала право знімати самостійно.

Для виконання зазначеного договору, Трейдеру був наданий доступ до валютного торгового рахунку Інвестора (ОСОБА_2А.), яка в свою чергу 03 червня 2015 року уклала з компанією Teletrade D.J.Limited договір на відкриття та обслуговування від її імені маржинального торгового рахунку NI-5893124, для проведення торгових операцій.

Зазначені базові кошти у сумі 21 350 доларів США ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_6, з яким уклала договір, а він перерахував їх зі свого особистого електронного гаманця на порталі «WebMoney.UA» на особистий кабінет ОСОБА_7 у Teletrade D.J.Limited.

Оскільки ОСОБА_4 порушила умови договору, вчасно не виставила Stop-loss ордера, то такими діями було втрачено вигоду від фінансових операцій, яка складала 4 209 доларів США, що еквівалентно 92 576 гривень 95 копійок.

Посилаючись на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року було констатовано факт нікчемності названого договору, просила застосувати правові наслідки такого та стягнути з ОСОБА_4 на її користь 4 209 доларів США, що еквівалентно 92 576 гривень 95 копійок.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено за його недоведеністю.

ОСОБА_2, діючи через свого представника ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила назване рішення суду 1 інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 листопада 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року задоволено касаційну скаргу ОСОБА_4, назване рішення Апеляційного суду Миколаївської області скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий апеляційний розгляд, з підстав, не зясування апеляційним судом фактичних обставин, які мають значення для справи.

Дослідивши матеріали цивільної справи, докази надані сторонами, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області дійшла висновку, що Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану через її представника ОСОБА_3, слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2017 року - без змін, оскільки суд 1 інстанції дійшов вичерпних висновків по усіх заявлених вимогах та запереченнях і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Так, відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд 1 інстанції виходив з того, що законних підстав для його задоволення немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 78, ч .ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Зазначене вище у повній мірі стосується і договорів, зокрема і договоррів, які за законом є нікчемними

Так, в силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статі 203-204, 215, 626 ЦК України).

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

При цьому, правом предявлення позову про визнання договору недійсним. відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України наділені сторони за договором, а також інші заінтересовані особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов.

За ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Згідно позовної заяви ОСОБА_2, спірні правовідносини, що існують між сторонами, виникли із укладеного ними нікчемного договору про принципи здійснення Трейдером (ОСОБА_8В.) торгових операцій з валютами на ринку Forex на кошти Інвестора (ОСОБА_2А.), який за своєю сутністю є договором довірчого управління на ринку валют.

Між тим, за ст. 1030 ЦК України, предметом договору управління майном можуть бути підприємство як єдиний майновий комплекс, нерухома річ, цінні папери, майнові права та інше майно.

Не можуть бути предметом договору управління майном грошові кошти, крім випадків, коли право здійснювати управління грошовими коштами прямо встановлено законом.

Майно, передане в управління, має бути відокремлене від іншого майна установника управління та від майна управителя.

Майно, передане в управління, має обліковуватися в управителя на окремому балансі, і щодо нього ведеться окремий облік. Розрахунки, пов'язані з управлінням майном, здійснюються на окремому банківському рахунку.

Недотримання вимог закону про заборону укладати такі договори щодо грошових коштів робить договір нікчемним, як і по даній правовій ситуації.

Разом з тим, ринок Forex, на площадках якого планували здійснювати свою діяльність сторони, по своїй суті є величезною мережею зєднаних між собою телекомунікаціями валютних дилерів, розповсюджених по всьому світу, які працюють цілодобово як цілісний механізм.

Forex вважається глобальним обмінним пунктом.

Операції з активами на ринку Forex проводять безпосередньо трейдери.

Інструментом таких операцій виступають залучені трейдерами грошові кошти клієнтів, яких називають «інвесторами». Інтерес обох учасників вказаного ринку в проведенні на ньому валютних операцій зумовлений матеріальною метою у вигляді отримання кожним із них відповідного прибутку.

Таким чином, виходячи із сутності названого договору можна констатувати, що він є змішаним договором (ч.2 ст.628 ЦК України), оскільки фактично поєднує в собі два різних види цивільно-правових зобов'язань, перше з яких, відповідно до Цивільного кодексу України - доручення (гл.68 ЦК України), а друге - управління майном (гл.70 ЦК України).

Так, за договором доручення, з огляду на ЦК України, за таким договором одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (ч. 1 ст. 1000 ЦКУ). Звідси випливає, що трейдер виступатиме повіреним, а інвестор довірителем. Предметом даного договору є обов'язок повіреного щодо вчинення чітко визначених договором юридичних дій.

Щодо правової природи договору управління майном (ч. 1 ст. 1029 ЦК України), то за таким договором одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Застосовуючи вказане до відносин між трейдером і інвестором на ринку Forex, слід констатувати, що трейдер в такому виді зобов'язання виступатиме управителем, а інвестор - установником управління. Закон встановлює, що договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно (ч.2 ст.1029 ЦКУ).

Необхідно сказати, що за загальним правилом, що випливає з буквального тлумачення норм про такий договір, зазначене право наділено певним імунітетом, зокрема: 1) з укладенням договору управління майном право власності на таке майно не переходить до управителя (ч.5 ст.1034 ЦКУ); 2) встановлено заборону на відчуження та передачу в заставу цього майна без попередньої згоди установника (тобто, інвестора), згідно ч.1 ст.1037 ЦКУ; 3) встановлено заборону на звернення стягнення на таке майно у визначених законом випадках (ст.1040 ЦКУ); 4) у разі припинення договору установнику (інвестору) має бути повернуто майно, що передавалось в управління трейдеру, або майно, набуте від такого управління (ч.3 ст.1044 ЦКУ).

Крім вищевказаного, важливо відмітити також, що закон зобов'язує управителя (яким є трейдер) при вчиненні ним певних дій з отриманим в управління майном повідомляти осіб, з якими він вчиняє правочини, що він є управителем, а не власником майна (ч.2 ст.1038 ЦКУ).

Що ж до застосування зазначених вимог ЦК України до відносин на ринку Forex, то вони є дещо відмінними.

Отримуючи від інвестора грошові кошти трейдер:

а) не набуває права власності на них;

б) повинен при вчиненні ним певних дій з отриманими в управління коштами повідомляти осіб, з якими він вчиняє правочини, що він є управителем, а не власником такого майна;

в) не має права без попередньої згоди інвестора здійснювати дії з приводу передачі третім особам у власність чи заставу отриманих від інвестора активів;

г) з припиненням договору зобов'язаний повернути грошові кошти або майно, набуте від управління ними.

З огляду на вказане, колегія дійшла висновку про те, що під час вчинення валютних операцій на ринку Forex трейдер не стає власником грошових коштів, а лише надає послуги інвестору (дійсному власнику) по їх продажу-купівлі, а тому, за нікчемним договором, з нього не можуть бути стягнуті в порядку реституції втрачені в процесі здійснення торгів гроші, що вірно констатував і районний суд.

Судом установлено, що 30 червня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір про принципи здійснення «Трейдером» торгових операцій з валютами на ринку «Forex» на засоби «Інвестора», за умовами якого Інвестор є головним розпорядником валютного рахунку, а Трейдеру оформлюється довіреність відповідно до вимог Брокера для проведення торгових операцій по рахунку і здійснення відповідних перемовин. Базовим розміром торгового рахунку є сума 21 350 доларів США плюс 21 350 доларів США партнерських коштів. За умовами договору, Трейдер повинен встановлювати обмеження з метою попередження втрат по угодам з купівлі валют не більше 10% від базового торгового рахунку і цьому обов'язку кореспондується обов'язок Інвестора не вимагати від Трейдера оплати будь-якого програшу по торговому рахунку, якщо такий не перевищує 10% від базової суми рахунку, якщо Трейдер не порушив жодного пункту цього договору. Згідно абзацу 4 розділу VI договору не встановлення 10% обмеження є порушенням договору і Трейдер компенсує збитки від величини базового торгового рахунку за власний рахунок.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 жовтня 2016 року у справі №489/7730/16-ц відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_4 про розірвання договору і стягнення збитків та констатовано нікчемність укладеного договору.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що договір між сторонами від 30 червня 2015 року є фактично договором управління майном, предметом якого є грошові кошти. У розумінні вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідач не мала права на прийняття в управління грошових коштів, оскільки не була суб'єктом підприємницької діяльності, а тому, відповідно до вимог частини другої статті 1030 та частини другої статті 215 ЦК України цей договір є нікчемним.

Звертаючись до суду з даним позовом про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, ОСОБА_2 посилалася на те, що нею понесено збитки у розмірі 4 209,77 доларів США, оскільки відповідач, здійснюючи торгові операції валютами на ринку Forex, порушила пункт 2 розділу VІ договору і при купівлі валют жорстко не виставила «stop-loss» ордера, які обмежують втрати по угоді з таким розрахунком, щоб встановлені ордера не виходили в сумі в доларах США за 10% від даного базового торгового рахунку, у зв'язку із чим, відповідачем були витрачені кошти позивача.

Проте у позові мова йде не про стягнення збитків, а про реституційне повернення грошових коштів, переданих в управління, що не є тотожним.

Надані стороною позивача виписки з особового рахунку не спростовують такого.

За такого, законних підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень, допущених судом при розгляді даної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженої постанови, оскільки більшість з них не доведена, а ті, що мають місце, не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П. Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_9

_________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 22 червня 2018 року