Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 335/8927/15

провадження № 61-25755св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2017 року у складі судді Рибалко Н. І. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Кочеткової І. В., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «ДельтаБанк», банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), в якому просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 128 750,63 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом 71904,75 грн, сума заборгованості за відсотками 56 845,88 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 37,28 кв. м, житловою 20,37 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу посвідченого 31 січня 2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Буцикіною Л. О., шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк»; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану квартиру.

Позов мотивовано тим, що 31 січня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 3606,63 доларів США з розрахунку 12,9% річних за користування кредитом на строк до 31 січня 2029 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_5 за договором іпотеки від 31 січня 2008 року передала в іпотеку однокімнатну квартиру загальною площею 37,28 кв. м, житловою 20,37 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АКІБ «УкрСиббанк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінило АКІБ «Укрсиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АКІБ «Укрсиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними зобов'язаннями.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала, у зв'язку із чим, станом на 31 липня 2015 року утворилась заборгованість у сумі 128 750,63 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 71904,75 грн; сума заборгованості за відсотками 56845,88 грн.

В рахунок погашення вказаної заборгованості банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на це майно.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2017 року позов залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Порушені права позивача не підлягають захисту шляхом задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки із використання правого механізму, визначеному частиною першою статті 37 Закону України, оскільки у пунктах 5.1, 5.2, 5.2.1, 5.2.2, 5.3 договору іпотеки визначено, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», або отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавців на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку встановленому Законом України «Про іпотеку» можливо лише шляхом позасудового врегулювання до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Після чого такий захист можливий лише шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 Закону України, якщо є законні підстави.

Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 04 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2017 року змінено, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на застосування строку позовної давності.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки умовами договору іпотеки від 31 січня 2008 року передбачено позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом отримання права власності на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, яке не було використано позивачем, захист порушених прав іпотекодержателя в судовому порядку можливий лише шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Згідно висновків апеляційного суду, правильно встановивши відсутність правових підстав для задоволення заявленого ПАТ «Дельта Банк» позову, суд першої інстанції не мав підстав відмовляти в задоволенні позову також і з підстав пропуску строку позовної давності.

У зв'язку з наведеним, суд апеляційної інстанції змінив рішення місцевого суду шляхом виключення із його мотивувальної частини посилання на застосування строку позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

В рахунок виконання основного зобов'язання позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи невизнання та порушення прав іпотекодержателя, існують всі підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмету іпотеки у власність іпотеко держателю, що відповідає способу захисту прав, передбаченому статтею 16 ЦК України.

Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором.

У разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі, іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ПАТ «Дельта Банк» на рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 травня 2018 року справу передано Верховному Суду.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_5 не погодилась з доводами позивача та просила залишити без змін ухвалене у справі рішення апеляційного суду, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що 31 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 3606,63 доларів США, строком до 31 січня 2029 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 31 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_5 передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі укладеного 08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, до останнього перейшло право вимоги за укладеним з ОСОБА_5 кредитним договором.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_5 взятих на себе зобов'язань утворилася заборгованість, яка станом на 31 липня 2015 року становила 5957,43 доларів США, що дорівнює еквіваленту за курсом Національного банку України 128 750,63 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту 3327,11 доларів США, що в еквіваленті складає 71 904,75 грн; заборгованість за відсотками 2630,32 доларів США, що в еквіваленті складає 56 845,88 грн.

Звернувшись до суду з даним позовом, ПАТ «Дельта банк» просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, шляхом визнання за ним права власності на це майно.

Згідно з пунктом 4.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду та/або виконавчим написом нотаріуса здійснюється відповідно до чинного законодавства України.

Відповідно до пункту 4.5 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку».

У розділі 5 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Позасудове врегулювання може бути застосовано сторонами в будь-якій момент звернення стягнення на предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначеними умовами договору іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання у спосіб передачі права власності на предмет іпотеки або отримання права на продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця, але на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя між іпотекодержателем (АКІБ «УкрСіббанк») та іпотекодавцями ОСОБА_5) не укладався.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. Крім того, таке право набувається лише з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК Українине породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, раніше набуте на законних підставах.

Стаття 33 цього Законупередбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (№ 14-38цс18).

З урахуванням наведеного та виходячи з умов укладеного між сторонами договору іпотеки, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, правильно виходив з того, що саме по собі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, без укладення окремого договору, про що зазначено в умовах договору, не дає підстав для висновку про те, що вимоги ПАТ «Дельта банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру, можуть бути задоволені на підставі рішення суду.

Доводи касаційної скарги позивача про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним право власності на це майно за рішенням суду спростовуються аналізом наведених вище нормам матеріального права.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та рішення місцевого суду у незміненій частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Запорізької області від 4 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська