Номер провадження 22-ц/775/1006/2018 Доповідач Хейло Я.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2018 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Хейло Я.В.,

суддів: Жданової В.С., Мірути О.А.

за участю секретаря: Марченко Я.О.

розглянувши в у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів (головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_2В.), -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів, визнання дій щодо списання коштів неправомірними, стягнення безпідставно списаних коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працівник КБ «ЖБК» з квітня 2016 року отримує заробітну плату через ПАТ КБ «ПриватБанк» на картку №008290. Працівник банку попередив його, що з даної картки будуть автоматично списуватись грошові кошти на погашення кредиту. Він звернувся з листом до Банку для роз?яснення списання та попередження банку стосовно того, що практика списання грошових коштів з картки є незаконною. Однак, у відповіді Банк зазначив, що всі списання є законними та обґрунтованими. Починаючи з 08.04.2016 року банк почав списувати з його зарплатної картки грошові кошти, згідно до уточненої позовної заяви сума станом на 05.12.2016 року списано грошові кошти в сумі 15562 грн. 04 коп. Просив суд визнати дії ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів з картки для виплат неправомірними; стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 15562 грн 04 коп.;

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року та рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2016 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2018 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 січня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2017 року скасовано.

Справу направлено на новий розгляд до Апеляційного суду Донецької області.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2016 року скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки протиправного списання грошових коштів з зарплатної карти. Відповідач у своїх діях керується Умовами та Правилами надання банківських послуг, тоді як порядок списання коштів з рахунку клієнта регулюється ст.1071 ЦК України, яка передбачає можливість такого списання виключно за розпорядженням клієнта.

Крім того, пункт 4.6. Умов, який регулює договірне списання, передбачає, що клієнт доручає банку здійснювати списування грошових коштів з рахунків клієнта, яке повинно оформлюватися меморіальним ордером. Однак, такий документ не доданий до матеріалів справи, що також вказує на безпідставність спірного списання. У самій заяві від 03.07.2006 року, зазначається, що погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватися як шляхом внесення на карту грошових коштів клієнтом так і списанням коштів з дебетної карти. При цьому не було вказано конкретно з якої саме картки може здійснюватися списання.

Крім того, вважає, що строк позовної давності на момент списання коштів з його карти минув та Банк у такому випадку, відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» не має права вимагати у позасудовому порядку повернення кредитних коштів.

У звязку з чим вважає, що у відповідача не було законних підстав на списання грошових коштів з його рахунку.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не зявився, надіслав на адресу суду письмові пояснення, в яких просив провести розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Ухвалюючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що банк мав повноваження на безспірне списання коштів, таке списання було передбачено умовами укладеного між сторонами кредитного договору, якій передбачає право банку у разі наявності заборгованості проводити списання коштів та позивач погодився на такі умови.

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» 03 липня 2006 року укладено кредитний договір, за яким позивач отримав грошові кошти у сумі 1700 гривень з базовою процентною ставкою 36%. Термін дії кредитного ліміту відповідає терміну дії картки, порядок погашення заборгованості встановлено щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Погашення заборгованості може проводитися шляхом внесення коштів на карту, або списанням коштів з дебетної карти (номер карти не зазначено) (а.с. 70-71).

Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 03 липня 2006 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3, станом на 30 червня 2016 року заборгованість складає 52187 гривень 56 копійок.

Згідно довідки, виданої кооперативним обєднанням «ЖБК» від 11 липня 2016 року, ОСОБА_3 працює у КО «ЖБК» та йому з 01 квітня 2016 року по 05 липня 2016 року проводилася виплата заробітної плати та інші нарахування на платіжну карту для виплат № 5168 7573 0100 8290 (а.с. 14).

Згідно наданого позивачем розрахунку із картки № 5168 7573 0100 8290 проводилося автоматичне списання грошових коштів, починаючи з 8 квітня 2016 року по 5 грудня 2016 року у сумі 15562,04 грн.

З відповіді на звернення позивача від 24 червня 2016 року, ПАТ КБ «Приватбанк» мотивує списання грошових коштів з рахунку ОСОБА_1 пунктом 1.1.3.2.12 Умов і правил надання банківських послуг, якій передбачає право банка проводити договірне списання з усіх рахунків клієнта відкритих в банку з метою погашення кредитної заборгованості на які погодився позивач укладаючи договір з ПАТ КБ «Приватбанк».

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Крім того, частиною першою статті 1066 ЦК України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до положень частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Згідно з частини другої статті 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» умови договору на договірне списання повинні передбачати обсяг інформації, достатній для належного виконання такого списання банком, що обслуговує платника (обставин, за яких банк має здійснити договірне списання; найменування отримувача та банку отримувача; реквізити рахунка, з якого має здійснюватися; реквізити договору між платником та отримувачем (за наявністю договору), що передбачає право отримувача на договірне списання; перелік документів, що мають представлені отримувачем в обслуговуючий платника банк (якщо платник та отримувач домовились про надання цих документів до банку платника) тощо). У разі, якщо кредитором за договором є обслуговуючий платника банк, право банку на проведення договірного списання передбачається в договорі на розрахунково-касове обслуговування або в іншому договорі про надання банківських послуг.

ОСОБА_3 стверджує, що не надавав банку згоду на списання грошових коштів з його карткового рахунку № 5168 7573 0100 8290, на який зараховувалася його заробітна плата.

Таким чином, висновок суду про те, що позивач надав ПАТ КБ «ПриватБанк» розпорядження на списання коштів з карткового рахунку № 5168 7573 0100 8290, на погашення заборгованості за кредитом є таким, що зроблений без урахування змісту зазначених вище норм права.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав у відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» для списання грошових коштів з рахунку позивача ОСОБА_1, оскільки позивачем згода на таке списання не надавалась, а рішення з цього приводу не ухвалювалось.

Розрахунок безпідставно утриманих коштів доданий позивачем до позовної заяви (а.с. 16, 17) та заяв про уточнення позовних вимог (а.с. 29, 30, 31, 43, 54) повністю кореспондується з виписками по картрахунку договору № б/н від 03.07.2006 року за період з 8 квітня 2016 року по 5 грудня 2016, які надано відповідачем (а.с. 73-86). Сума безпідставно утриманих коштів відповідачем не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги позивача в тієї частині, що відповідачем пропущено строк позовної давності апеляційний суд не може прийняти до уваги виходячи з наступного.

Згідно із статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якої пов1язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати свої право в примусовому порядку через суд.

Згідно із пунктом 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Як зазначає позивач у письмових поясненнях він вважає, що строк дії карти останній день липня 2008 року, але оскільки карта втрачена не може це підтвердити належними доказами.

Згідно інформації ПАТ КБ «ПриватБанк» після червня 2008 року карта на імя ОСОБА_1 неодноразово перевипускалася, строк дії останньої карти №795268 червень 2015 року.

З заяви ОСОБА_1 вбачається, що 02.12.2009 року він дійсно звертався до Банку з проханням замінити карту у звязку з утратою (а.с.87).

Відповідно до п. 2.1.1.2.11 Умов карта діє до останнього дня місяця зазначеного на лицевій стороні Карти, включно (а.с. 38-69).

П.2.1.1.2.12 Умов передбачає, що по закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання карти з новим строком дії )за зверненням Клієнта до Банку відповідно до діючих тарифів.

Як зазначено в правових позиціях Верховного Суду України, які викладені в постановах від 19.03.2014 р. у справі № 6-14цс14, від 18.06.2014 року у справі №6-61цс14, від 1.10.2014 року у справі № 134 цс14, за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Судом встановлено , що строк дії договору неодноразово подовжувався шляхом видачі нової карти, з розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за договором від 03.07.2006 року станом на 30.06.2016 року (а.с.73-86) вбачається, що він користувався кредитної картою та здійснював останнє погашення 17.06.2016 року.

Отже строк позовної давності щодо повернення споживчого кредиту на час списання коштів пропущений не був, проте спосіб , якій обрав банк для його повернення не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Керуючись статтями 367, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 14 грудня 2016 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати дії ПАТ КБ «Приватбанк» з автоматичного списання грошових коштів з карти для виплат № 5168 7573 0100 8290 ОСОБА_1 неправомірними.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (, юридична адреса: 01001, м. Київ, вулиця Грушевського, будинок 1Д ) на користь ОСОБА_1 безпідставно утримані кошти у сумі 15562 (пятнадцять тисяч пятсот шістдесят дві) гривні 04 копійок.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді