Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний номер 310/681/18
Номер провадження 22-ц/778/1781/18
Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2018 року місто Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого, судді-доповідачаОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_5», та апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2018 року за заявою ОСОБА_7 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до державного реєстратора Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_8, публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_5», ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав власності,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 звернувся з позовом до державного реєстратора Запорізької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_8, публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_5», ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Морська, буд. 65.

02.02.2018 року до суду надійшла заява ОСОБА_7 про забезпечення позову шляхом накладення арешту (заборону відчуження) та заборону користування нежитловим приміщенням за адресою: Запорізька область, м. Бердянськ, вул. Морська, буд. 65, власником якого є ОСОБА_6

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2018 року заяву ОСОБА_7, про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на ціле убудоване нежитлове приміщення загальною площею 166,6 кв. м. по вул. Морська, 65 в м. Бердянську Запорізької області, що належить ОСОБА_6. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ПАТ «Перший Український ОСОБА_5», ОСОБА_6 подали апеляційні скарги, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати і задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Задовольняючи заяву щодо забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява є обґрунтованою та невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Виходячи зі змісту ст.ст. 149-151 ЦПК України забезпечення позову слід розуміти як вжиття судом заходів для охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання можливого прийнятого за його позовом позитивного рішення.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно відповідач ОСОБА_6 набув право приватної власності на ціле убудоване приміщення загальною площею 166,6 кв. м. по вул. Морська, 65 в м. Бердянську Запорізької області на підставі договору купівлі-продажу.

В заяві про забезпечення позову заявник посилався на те, що спір за яким позивач просить визнати договір купівлі-продажу спірного майна недійсним і існує реальна загроза того, що невжиття заходів по забезпеченню позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

Апеляційний суд погоджується із висновком судді першої інстанції, який правомірно задовольнив заяву позивача ОСОБА_7, про забезпечення позову, оскільки вбачається, що між сторонами існує спір стосовно вказаного майна, а саме приватної власності на ціле убудоване приміщення загальною площею 166,6 кв. м. по вул. Морська, 65 в м. Бердянську Запорізької області на підставі договору купівлі-продажу.

Довід апеляційних скарг про те, що судом зроблена не об'єктивна оцінка обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, не додержано балансу щодо інтересів сторін у справі та грубо порушено права власника нежитлового приміщення на яке накладено арешт оскаржуваною ухвалою, колегія суддів вважає неприйнятним.

Позивач надав виписки з сайтів продажу нерухомості: OLX.ua, RIA.ua, на яких було розміщено об'яви про продаж майна щодо якого було заявлено позов.

Таким чином колегія суддів вважає що позивачем надано належні докази існування реального ризику того, що ОСОБА_6 з метою уникнення відповідальності та створення умов, які унеможливлять реальне виконання рішення суду, здійснить продаж або перереєстрацію вказаного приміщення з метою уникнення від цивільно-правової відповідальності.

Внаслідок таких дій Позивач не лише буде позбавлений реального захисту судом, але й буде вимушений залучати до участі у справі інших співвідповідачів, які стануть новими власниками спірного приміщення.

Доводи скарг про те, що за умови визнання договору недійсним, майно не буде повернуто позивачеві оскільки він не є стороною оспорюваного договору є безпідставними, оскільки позивач оспорює в цій же справі і реєстрацію права власності за продавцем (банком) на це майно, до якої (реєстрації) власником спірного майна був саме позивач.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", під забезпеченням позову слід розуміти сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема, і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у п. 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Разом із тим, у постанові Верховного суду України від 25.05.2016 року зазначено, що забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду № 2 від 12.06.2009) визначено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

З мотивів, викладених вище, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції вжито заходів забезпечення позову з дотриманням вимог ЦПК України, підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Перший Український ОСОБА_5» та апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 червня 2018 року.

Головуючий, суддя-доповідач

судді: