АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/4209/16-ц

Провадження № 22-ц/787/874/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів Хилевича С.В., Бондаренко Н. В.,

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1;

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2018 року у складі судді Бердія М.А., ухвалене у м. Рівне о 09 год. 09 хв., відомості про дату виготовлення повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на грошові кошти. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що за життя ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповітом призначив її єдиним спадкоємцем. При житті вказаний спадкодавець отримав грошові кошти як компенсацію за примусове вивезення з батьками до Німеччини в роки Другої світової війни. В подальшому такі кошти в сумі 1209,14 Євро зберігав на депозитному рахунку в АТ «Банк «Фінанси та Кредит». З врахуванням правових підстав набуття таких коштів, ці грошові кошти є його особистою приватною власністю. У зв'язку із запереченням відповідачкою вказаних обставин та оспорення її права на ці кошти, просить суд визнати за нею в порядку спадкування право власності на такі кошти.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2018 року вказаний позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на грошові кошти в розмірі 1 209,14 євро, які за свого життя поклав на депозит в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» ОСОБА_3, уклавши з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» депозитний договір №6467/370-13 від 04 липня 2013 року. Стягнуто з ОСОБА_2 551,20 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що кошти в сумі 1209,14 євро, які перебувають на депозитному рахунку згідно договору №6467/370-13 від 04.07.2013 року є коштами, які ОСОБА_3 отримав як компенсацію за примусове вивезення з батьками до Німеччини. Як наслідок, відповідач в силу ст. 57 СК України не може претендувати на такі кошти, оскільки вони є особистою приватною власністю спадкодавця, оскільки отримані ним за примусову його роботу та роботу батьків, що мала місце до шлюбу, а також нерозривно пов'язані з його особистими заслугами.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з'ясування обставин справи, ОСОБА_2, оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі заперечує висновок місцевого суду про те, що в справі наявні сукупні докази того, що грошові кошти, які були покладені її колишнім чоловіком ОСОБА_3 на депозитний рахунок в АТ «Банк «Фінанси та Кредит» згідно депозитного договору № 6467/370-13 від 04.07.2013р., є саме тими грошовими коштами в сумі 1209,14 євро, які він отримав як компенсаційні виплати у зв'язку із вивезенням його на примусові роботи до Німеччини у роки Другої світової війни. Зауважує, що ці виплати здійснювалися частинами: перша -04.09.2002р., друга - 13.11.2003р., третя та четверта - 25.02.2005р., при чому вони були здійснені на рахунок ОСОБА_3 в ЗАТ «Приватбанк». Доводить, що депозитний рахунок ОСОБА_3 відкрив у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» лише 04.07.2013 року, тобто більш, ніж через 10 років після надходження коштів, і кошти, покладені на депозит, були коштами подружжя, які вони відкладали протягом життя, та є спільною сумісною власністю чоловіка та дружини. Стверджує, що кошти, отримані її чоловіком як компенсаційні виплати, за цей час були витрачені на потреби сім'ї, зокрема на придбання меблів, побутової техніки, а також та на його особисті потреби. Зазначає, що шлюб між нею та ОСОБА_7, було розірвано лише в 18.02.2014 року, а тому майно, набуте ними до цього часу, є спільним, у зв'язку з чим вважає, що має право на ? частину вкладу, а саме на 604,57 євро. Наполягає на відсутності достовірних доказів того, що кошти, покладені на депозит, є коштами, отриманими як компенсаційні виплати за вивезення до Німеччини, та заперечує покази свідка ОСОБА_4, з цього приводу, який, на її думку, є зацікавленою особою в силу близьких стосунків з позивачкою ОСОБА_1. Зазначає, що судом не взято до уваги також і ту обставину, що позивачка ОСОБА_1 своїми діями сама визнала факт, що кошти на депозитному рахунку є спільним майном подружжя ОСОБА_3, оскільки 10.02.2016р. звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частку спірного грошового вкладу, тим самим реалізувавши своє право на успадкування в позасудовому порядку. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивачка вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, ухваленим на підставі всебічно з'ясованих обставин справи та просить залишити його без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3.

За свого життя ОСОБА_3 заповітами від 26.02.2003 року та від 20.08.2013 року призначив ОСОБА_1 єдиним спадкоємцем всього свого майна.

Відповідно до довідки від 13.08.2014 року №9-321230/2261 виданої АТ «Банк «Фінанси та Кредит», між банком та спадкодавцем було укладено депозитний договір №6467/370-13 від 04.07.2013 року із залишком коштів на рахунку НОМЕР_1 в сумі 1209,14 Євро.

Факт перебування вказаної суми на депозитному рахунку у вказаній банківській установі не оспорюється та визнається сторонами по справі.

За приписами ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка є, зокрема, майно, набуде ним до шлюбу; майно набуте ним за час шлюбу, але в порядку спадкування; премії, нагороди, які він одержав за особисті заслуги; кошти одержані як відшкодування завданої йому моральної шкоди; страхові суми, одержані ним за обов'язковим особистим страхуванням тощо.

У відповідності з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що вклади, внесені у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як видно з доказів, що є в матеріалах справи, спірний депозит було покладено у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 04.07.2013 року, тобто в період шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Кошти, які спадкодавець отримав як компенсацію у зв'язку із вивезенням його на примусові роботи до Німеччини у роки Другої світової війни, надходили до ЗАТ «ПриватБанк». Зазначене свідчить, що сума депозитного вкладу у АБ АТ «Банк «Фінанси та Кредит» є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відповідачка ОСОБА_2 є власницею ? частини коштів, які були покладені на депозитний рахунок в АТ «Банк»Фінанси та Кредит» ОСОБА_3 в період шлюбу, згідно депозитного договору № 6467/370/-13 від 04.07.2013 року.

Апеляційнйи суд також враховує, що після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на ? частину банківського вкладу. Позивачка ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом реалізувала своє право на отримання спадщини, звернувшись до приватного нотаріуса Хомутовського В.С. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину спірного грошового вкладу ОСОБА_3. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом НАТ 454745, виданого 10 лютого 2016 року, спадщина після смерті ОСОБА_3, на яку видано це свідоцтво на ім'я ОСОБА_1, складається з ? частини грошового вкладу з відсотками, що знаходиться на зберіганні у Західному регіональному департаменті АТ «Банк «Фінанси та кредит» і становить 604,57 євро (а.с. 203).

Поцесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, невірно застосував норми законодавства до спірних правовідносин, в зв'язку із чим прийняв незаконне рішення, яке. відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову за безпідставністю позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку з наведеним, з позивачки ОСОБА_1 підлягають до стягнення на користь відповідачки ОСОБА_2 сплачені судові витрати по сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1057,20 грн..

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 16 березня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на грошові кошти - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 1 057 (одну тисячу п'ятдесят сім) гривень 21 копійку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 липня 2018 року.

Головуючий суддя Ковальчук Н. М.

Судді: Бондаренко Н. В.

Хилевич С. В.