Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 161/1266/17

провадження № 61-31653св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

відповідачі - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2017 року у складі головуючого-судді Кирилюк В. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 08 серпня 2017 року у складі суддів: Стрільчука В. А., Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, був укладений кредитний договір № 86706С13, за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 40500,00 швейцарських франків зі сплатою річної процентної ставки, яка визначається: LIBOR (12m)+6,01%, але не менше 7,99 % строком до 14 липня 2027 року для придбання нерухомості. У забезпечення цього договору, того ж дня між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, були укладені договори поруки № 86706Р5 та № 86706Р4 відповідно, згідно умов яких поручителі зобов'язалися нести солідарну відповідальність з позичальником перед банком за зобов'язаннями, які випливають із кредитного договору.

15 листопада 2016 року позивач надіслав на адресу відповідачів вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом шестидесяти календарних днів з дня її отримання, яку останніми виконано не було.

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором, яка станом на 16 січня 2017 року становить 26 368,86 швейцарських франків, з яких 23976,00 швейцарських франків заборгованість за основним боргом (кредитом), 244,78 швейцарських франків нараховані відсотки, 2 148,08 швейцарських франків прострочена заборгованість за відсотками та 39862,12 грн пені.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2017 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором від 01 серпня 2006 року № 86706С13 в розмірі 26 368,86 швейцарських франків, з яких 23 976,00 швейцарських франків заборгованість за основним боргом (кредитом), 244,78 швейцарських франків нараховані відсотки, 2 148,08 швейцарських франків прострочена заборгованість за відсотками та 39 862,12 грн пені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором № 86706С13 від 01 серпня 2006 року в розмірі 26 368,86 швейцарських франків, з яких 23 976 швейцарських франків заборгованість за основним боргом (кредитом), 244,78 швейцарських франків нараховані відсотки, 2 148,08 швейцарських франків прострочена заборгованість за відсотками та 39 862,12 грн пені. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивальник не виконував належним чином умови кредитного договору, внаслідок чого у позивача виникло право на дострокове стягнення заборгованості у повному обсязі, солідарно з боржника та поручителів.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, відхилено, рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

29 серпня 2017 року ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить прийняті у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення ухвалено на припущеннях, що банк не мав наявні кошти у швейцарських франках й що саме в такій валюті було видано кредит, розрахунки банку є непрозорими, як і його діяльність з кредитування, при цьому суди діяли упереджено, необґрунтовано та суперечливо.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

05 лютого 2018 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» подало відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залиши без змін, посилаючись на те, що у касаційній скарзі не наведено достатньо підстав для їх скасування. Ухвалені у справі рішення є законними і обґрунтованими. Матеріали справи містять належні та допустимі докази отримання відповідачем кредиту саме у швейцарських франках, які за заявою останнього було продано банком та придбано іншу валюту - долари США, наявність заборгованості за кредитним договором підтверджена виписками по рахунку відповідача та обґрунтованими розрахунками основного боргу, процентів та пені.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а судових рішень - без змін.

Судами встановлено, що 01 серпня 2006 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, був укладений кредитний договір № 86706С13 зі змінами та доповненнями (№ 86706С13-1 від 29 січня 2009 року, № 86706С13-2 від 30 березня 2009 року, № 86706С13-3 від 15 січня 2010 року, № 86706С13-4 від 17 лютого 2010 року, № 86706С13-5 від 3 серпня 2010 року, № 86706С13-6 від 1 лютого 2011 року, № 86706С13-7 від 6 травня 2011 року, № 86706С13-8 від 27 листопада 2012 року), якими неодноразово змінювався розмір процентної ставки в сторону зменшення, а також вносилися зміни до інших умов кредитного договору, які не пов'язані із збільшенням розміру відповідальності позичальника.

Відповідно до умов кредитного договору, відповідач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,отримав кредит в розмірі 40 500,00 швейцарських франків строком до 14 липня 2027 року. Вказані кошти були перераховані на поточний рахунок відповідача згідно умов пункту 2.3.2 кредитного договору, про що свідчить меморіальний валютний ордер № 2 від 01 серпня 2006 року.

Отримавши кредитні кошти, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до банку із заявою про купівлю іншої іноземної валюти (обмін іноземної валюти), якою доручив банку обміняти надані йому в кредит 40 500,00 швейцарських франків на долари США, що було виконано банком й в той же день відповідачу видано готівка в сумі 32 661, 29 доларів США, що підтверджується заявою на видачу готівки № 254 від 01 серпня 2006 року.

Пунктом 2.4.1 кредитного договору передбачено, що погашення кредиту відбувається у валюті кредиту щомісяця рівними частинами починаючи з наступного місяця після одержання кредиту у сумах, визначених графіком погашення кредиту.

Згідно умов пункту 2.5.1 кредитного договору позичальник сплачуватиме банку проценти за користування кредитом у розмірі, зазначеному у пункті 2.2.1 цього договору, у валюті кредиту. Такі проценти нараховуються на фактичну суму заборгованості за кредитом, із розрахунку фактичної кількості днів періоду нарахування процентів на основі банківського року і підлягають сплаті з 1 по 18 число кожного місяця на відповідний рахунок.

У відповідності до пункту 2.2.1 кредитного договору позичальник щомісячно сплачуватиме банку проценти за користування кредитом у валюті кредиту у розмірі річної процентної ставки, яка визначається наступним чином: LIBOR (12m)+6,01%, але не менше 7,99% річних.

Згідно з пунктом 2.6.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснити дострокове погашення кредиту або його частини, процентів за користування кредитом, комісії, зборів та інших належних до сплати платежів за договором протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку про таке дострокове погашення у випадку, якщо позичальник не виконав будь-яке зобов'язання за цим договором.

У забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_5, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, 01 серпня 2006 року були укладені окремі договори поруки № 86706Р5 та № 86706Р4, за умовами яких поручителі зобов'язалися нести солідарну відповідальність з позичальником перед банком за зобов'язаннями, які випливають із кредитного договору.

15 листопада 2016 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», посилаючись на невиконання позичальником зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту, направило позичальнику - ОСОБА_4 та поручителям ОСОБА_5 і ОСОБА_4 вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором протягом шестидесяти календарних днів з дня її отримання, яку відповідачами виконано не було.

Отже, банк у відповідності до вимог закону та умов кредитного договору змінив строк виконання основного зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною першою статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За правилами статей 525, 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до частини першої статті 1048 ЦК України проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики за відсутності іншої домовленості сторін.

Встановивши, що позичальник ОСОБА_4 неналежним чином виконував умови кредитного договору, врахувавши, що банк скористався своїм правом, передбаченим умовами кредитного договору, та надіслав позичальнику і поручителям вимогу про дострокове повернення кредитних коштів, на яку останні не відреагували, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. При цьому відповідачі заперечень щодо правильності проведених банком арифметичних розрахунків при визначені розміру заборгованості суду не надали.

Суди першої та апеляційної інстанцій належним чином виконали вимоги статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) щодо оцінки доказів і дотрималися вимог статті 213 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідили обставини у справі та правильно вирішили спір.

Доводи касаційної скарги про недоведеність факту отримання кредиту саме в швейцарських франках й непрозорість наданого позивачем розрахунку заборгованості, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду суду першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик