Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа №367/8845/15-ц

провадження №61-23379св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

представник відповідачів - ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 листопада 2016 року у складі судді Карабаза Н. Ф. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просила зобов'язати відповідачів знести всі будівлі і споруди, розташовані на двох земельних ділянках, площею 0,02 га та площею 0,08 га, що знаходяться у АДРЕСА_1, зобов'язати відновити стан вказаних земельних ділянок, який існував до початку будівництва на них, привести ці земельні ділянки до попереднього стану та стягнути з відповідачів солідарно на її користь витрати по сплаті судового збору.

Позов мотивовано тим, що з 05 вересня 2009 року до 29 вересня 2015 року позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_6 Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано. Під час перебування у шлюбі з позивачем, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_7, відповідно до двох договорів купівлі-продажу від 25 липня 2014 року придбали у спільну часткову власність, тобто по 1/2 ідеальній частині кожному, дві земельні ділянки, розташовані у АДРЕСА_1.

На зазначених земельних ділянках відповідачами здійснюється будівництво багатоквартирного будинку. Оскільки земельні ділянки були придбані під час шлюбу, вони є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому позивач має право на ? частину земельних ділянок, придбаних ОСОБА_6

Позивач посилається на те, що володіння, користування і розпорядження об'єктами спільної сумісної власності повинно здійснюватися співвласниками за спільному згодою. Разом з тим, будівництво здійснюється без необхідної документації, є самочинним, оскільки здійснюється без відповідного дозволу, складеного і погодженого проекту і всупереч цільовому призначенню землі та порушує права позивача як співвласника вказаних земельних ділянок.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 11 листопада 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 грудня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 витрати на правову допомогу у розмірі 1 626,23 грн кожному.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на спірних земельних ділянках здійснюється будівництво багатоквартирного будинку і ОСОБА_1 24 березня 2015 року надала згоду на укладання її чоловіком ОСОБА_6 попередніх договорів купівлі-продажу ? частки квартири з проектною нумерацією №1 у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1, та ? частки земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, що є спільною сумісною власністю.

У наданій згоді позивач погодилась, що умови договорів визначаються її чоловіком, ОСОБА_6 самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею, та зазначила, що будь-які його дії спрямовані на продаж вищевказаної нерухомості, відповідають інтересам їх сім'ї, і укладення договорів відповідає їхньому спільному волевиявленню.

Надана згода спростовує доводи позивача, якими обґрунтовується позов про те, що їй не було відомо, що на земельних ділянках здійснюється будівництво багатоквартирного будинку.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції та додаткове рішення цього ж суду залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні позову та посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить їх скасувати в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Ухвала апеляційного суду в частині відхилення апеляційної скарги ОСОБА_6, ОСОБА_7 та додаткове рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується, тому не переглядаються в касаційному порядку.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції помилково не застосували до спірних правовідносин сторін у справі вимоги частини четвертої статті 373, частини третьої статті 375 ЦК України та п. &qu3,;а&q?ин; частини першої статті 91 ЗК України, згідно яких використання земельної ділянки, в тому числі власником землі, здійснюється виключно за її цільовим призначенням.

Будівництво ОСОБА_6та ОСОБА_7 багатоквартирного житлового будинку на двох присадибних земельних ділянках є порушенням їхнього цільового призначення та підставою для знесення будівлі як самочинної згідно приписів частини четвертої статті 375, статті 376 ЦК України.

Позивач вказує на те, що згідно частини четвертої статті 375 та частини четвертої статті 376 ЦК України підставою для знесення самочинної будівлі є саме відсутність згоди власника на забудову земельної ділянки, згоди на це ОСОБА_1 не надавала.

Позивач вважає, що судами безпідставно ототожнюються згода співвласника на забудову земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності та згода другого із подружжя на відчуження майна, яке перебуває у спільній сумісній власності, що є абсолютно різними за своїм змістом правовими інститутами.

Згода ОСОБА_1 на укладення її чоловіком - ОСОБА_6 попереднього договору купівлі-продажу однієї із квартир, яка була надана в порядку статті 65 СК України, не свідчить про згоду позивача на забудову землі.

Оскільки ОСОБА_1, як співвласник земельної ділянки згоди на її забудову відповідачам не надавала і відповідного проекту забудови не погоджувала, а сама забудова здійснюється всупереч цільовому призначенню землі та із порушенням архітектурно-будівельних норм, то відповідно до статті 376 ЦК України та частини другої, пункту &q?та;б&qu76; частини третьої статті 152 ЗК України позивач мала право вимагати від відповідачів відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення ними її прав, шляхом знесення самочинно збудованих будівель і споруд.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли помилкових висновків про відсутність факту порушення незаконним будівництвом прав ОСОБА_1 та неправильно застосували норми статей 15, 16 ЦК України.

Позивач вважає, що її позов підлягав задоволенню у зв'язку із здійсненням будівництва всупереч цільовому призначенню землі та з порушенням будівельних норм і правил (стаття 375 ЦК України), та за наявності заперечень позивача як співвласниці земельної ділянки проти забудови земельної ділянки та визнання права власності на таку самочинну забудову (стаття 376 ЦК України).

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_1 з 05 вересня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 вересня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 25 липня 2014 року, укладених між ОСОБА_9 та ОСОБА_6, ОСОБА_7, останні придбали по ? частині земельних ділянок площею 0,02 га та площею 0,08 га, за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_6 є власником ? частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,02 га та ? частини земельної ділянки площею 0,08 га, за цією ж адресою, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Власником іншої ? частини вказаних земельних ділянок є ОСОБА_7

24 березня 2015 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 було укладено попередній договір щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу квартири, яка є складовою частиною житлового будинку, будівництво якого відбувається на земельній ділянці площею 0,02 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1.

У пункті 5.18 вказаного договору зазначено, що продавець ОСОБА_6, перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, справжність підпису якої на заяві про згоду на укладання цього попереднього договору, засвідчено приватним нотаріусом Київської області Бадрудіновою Н. О. 24 березня 2015 року за реєстровим №194.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно нотаріально посвідченої заяви щодо надання згоди на укладання попередніх договорів від 24 березня 2016 року, ОСОБА_1 надала згоду на укладання попередніх договорів купівлі-продажу її чоловіком ОСОБА_6 щодо ? частки квартири з проектною нумерацією №1 у багатоквартирному житловому будинку АДРЕСА_1, та ? частки земельної ділянки АДРЕСА_1, що розташована за вказаною, що є їх спільною сумісною власністю.

У вказаній заяві ОСОБА_1 підтвердила, що умови договорів визначаються її чоловіком, ОСОБА_6 самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею, та зазначила, що будь-які його дії спрямовані на продаж вищевказаної нерухомості, відповідають інтересам їх сім'ї, і укладення договорів відповідає їх спільному волевиявленню.

Таким чином, позивач, надаючи згоду на укладання попередніх договорів, була обізнана та достовірно знала, що на спірних земельних ділянках здійснюється будівництво багатоквартирного житлового будинку, проти такого не заперечувала. При цьому в заяві підтвердила, що її волевиявлення є вільним і усвідомленим, і що такий правочин відповідає інтересам їхньої сім`ї, та погодилася з тим, щоб умови вищевказаних договорів визначалися її чоловіком самостійно.

За таких обставин, вбачаються необґрунтованими доводи позивача щодо ненадання нею згоди на забудову земельної ділянки, оскільки з наданої нею згоди на укладення попередніх договорів вбачається, що їх укладення мало здійснюватись саме для фінансування будівництва багатоквартирного будинку.

Доводи касаційної скарги позивача про неправильне застосування судами норм матеріального права та наявність правових підстав для знесення самочинного будівництва на підставі статті 376 ЦК України вбачаються необґрунтованими, оскільки з урахуванням встановлених судами обставин, зокрема щодо недоведеності позивачем факту порушення її прав у зв'язку із здійснюваним відповідачами будівництвом, з яким вона фактично погоджувалась, відсутні усі необхідні умови для застосування вказаної норми та задоволення вимог про знесення будівництва за позовом ОСОБА_1

З моменту придбання ? частин земельних ділянок ОСОБА_6 та надання згоди на укладення відповідних договорів купівлі-продажу, ОСОБА_1 була обізнана з метою їх придбання - будівництва будинку, порядком розрахунків за договорами купівлі-продажу земельних ділянок - передачі майнових прав на квартиру у ньому, що зокрема підтверджується рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у іншій справі, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів купівлі-продажу земельних ділянок недійсними.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судами застосовані правильно.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 11 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик