Постанова

Іменем України

12 червня 2018 року

м. Київ

справа №520/117/15-ц

провадження № 61-29832св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Київського районного суду м. Одеса від 21 грудня 2016 року у складі судді Луняченка В. О. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Гірняк Л. А., Дрішлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позову зазначило, що 15 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №0 (додатковим договором реєстраційний номер змінено на №1), відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 100 000,000 доларів США, з 12,5 % річних, на строк 15 червня 2007 року по 15 червня 2028 року, зі сплатою щомісячних внесків у розмірі 1 125,00 доларів США.

08 грудня 2011 року між ПАТ«УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги закредитним договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між АКІБ«УкрСиббанк» та відповідачами - ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки № б/н від 15 червня 2007 року, за яким ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_4 передали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Окрім цього, з метою забезпечення виконання зобов'язань задоговором про надання споживчого кредиту №0 від 15 червня 2007 рокув цей же день між АКІБ«УкрСиббанк» та відповідачами - ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 були укладені договори поруки №121419, №121420 та №121422, згідно з якими, поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 червня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором, станом на 01 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 1 940 141,19 грн, з яких сума заборгованості за кредитом - 1 269 950,02 грн, сума заборгованості за відсотками - 670 191, 18 грн, тому позивач просить в рахунок виконання основного зобов'язання стягнути заборгованість за договором іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю квартири АДРЕСА_1, у власність та визнати на неї право власності за іпотекодержателем.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Враховуючи, що позивач вже скористався своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором б/н від 15 червня 2007 року у забезпеченні виконання зобов'язань за кредитним договором №0 від 15 червня 2007 року, суд дійшов висновку про відмову в позові.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ«Дельта Банк» задоволеночастково.Рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року змінено в частині мотивів та підстав відмови в позові ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки. В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить викладення змісту позовних вимог позивача, які повинні бути викладені лише в описовій частині рішення (а.с. 231). Ця ж частина рішення містить посилання на статті 16, 335, 376, 392 ЦК України, які у послідовності викладення та у сукупності повторюють висновки, які неодноразово викладені в постановах Верховного Суду України щодо унеможливлення визнання судом права власності на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення, проте зі змісту рішення суду неможливо встановити, чи стали такі норми закону підставою для відмови у задоволенні позову, і якщо ні, то які мотиви зумовили викласти посилання на зазначені норми права.

Судом встановленота не спростовано сторонами, що набрало законної сили рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру відповідачів, але останнє не виконане відповідно доЗакону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Набрання рішенням законної сили в іншому проваджені за №520/13344/13ц із іншим складом відповідачів, на час вирішення цього спору не надає процесуальної можливості для застосування наслідків, передбачених статтею 205 ЦПК України 2004 року. Рішення суду про звернення стягнення не виконане, зобов'язання між сторонами не припинене, але таке підлягає реалізації після усунення підстав, що стали умовою його зупинення. Тому задоволення позову у цій справі буде подвійним стягненням і призведе до порушення прав відповідачів.

У поданій у липні 2017 року касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

23 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб визнання на нього права власності за рішенням суду, що відповідає статті 16 ЦК України.

Апеляційним судом не взято до уваги, що в іпотечному договорі міститься застереження щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (пункт 4.2 договору іпотеки), яке прирівнюється за своїми наслідками до договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Висновок суду про настання подвійного стягнення у разі задоволення позову у вказаній справі є передчасним, оскільки у разі набуття права власності за банком неможливо буде знову продати таке майно з прилюдних торгів, а банк у такому випадку реалізує свої права різними способами на власний вибір.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 15червня 2007року між АКІБ«УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно до умов якого, банк зобов'язується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку до 15червня 2028 року кредит в іноземній валюті в сумі 100 000,00 доларів США та сплатити 12,5% річних, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 505 000,00 грн за курсом Національного банку України на день укладання цього договору.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 15 червня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачами - ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір відповідно до умов якого, у забезпечення виконання у повному обсязі усіх грошових зобов'язань ОСОБА_4 за договором про надання споживчого кредиту №0 від 15червня 2007 року, іпотекодавці передають в іпотеку нерухоме майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцям на праві приватної спільної часткової власності.

З метою забезпечення виконання зобов'язань по договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 червня 2007 року між АКІБ«УкрСиббанк» та відповідачами - ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 були укладені договори поруки №121419, №121420 та №121422, згідно з якими, поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 червня 2007 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі яктих, що існуютьна сьогодні, так і тих, що можуть виникнути у майбутньому.

11 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачем - ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 15червня 2007року.

У зв'язку з укладенням додаткової угоди №1 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 15червня 2007 року, 11 лютого 2009 року були укладені додаткові угоди до договорів поруки, а 13лютого 2009 року було також укладено договір про внесення змін до іпотечного договору.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ«Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого, в порядку, обсязі та на умовах, визначених цимдоговором, ПАТ«УкрСиббанк» передає (відступає) ПАТ«Дельта-Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ«Дельта Банк» замінює ПАТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ«УкрСиббанк» до ПАТ«Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного, та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

04 січня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ«Дельта Банк» було укладено акт приймання - передачі, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» передав, а ПАТ«Дельта Банк» прийняв права вимоги за кредитами, зокрема, щодо договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 червня 2007 року.

Враховуючи порушення відповідачем строків повернення кредиту, 22березня 2013 року ПАТ«Дельта Банк» зверталось на адресу відповідачів з досудовими вимогами №31.4-08/2555/13, №31.4-08/2621/13, №31.4-08/2359/13, №31.4-08/2638/13, №31.4-08/2637/13 сплатити прострочену (поточну) заборгованість (а.с. 48-52), однак зобов'язання добровільно не виконане.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2014 року були частково задоволені позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк», стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ПАТ «Дельта-Банк» загальну суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 15 червня 2007 року в розмірі 143 873,82 доларів США, що в еквіваленті за курсом Національного банку України складає 1 781 957,98 грн, заборгованість за відсотками також стягнуто з ОСОБА_4 іншій частині позовувідмовлено.

27 травня 2015 року вказане рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог Апеляційним судом Одеської області скасовано, ухвалене нове, яким позовні вимоги ПАТ«Дельта Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Урішенні суду зазначено, що воно в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на час дії цього Закону не підлягає виконанню.

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Пунктом 4 договору іпотеки від 15 червня 2007 року встановлено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, зокрема у пункті 4.2 зазначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або за договором між іпотекодавцями та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно пункту 5 договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимогіпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з способів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку», що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та віповідний висновок Великої Палати Верховного Суду суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки спірний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, викладене в пунктах4 та 5 договору, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення суду про звернення стягнення не виконане, зобов'язання між сторонами не припинене, але таке підлягає реалізації після усунення підстав, що стали умовою його зупинення, а тому задоволення позову у цій справі буде подвійним стягненням і призведе до порушення прав відповідачів.

Крім того, умовами укладеного між сторонами договору іпотеки, а саме у пункті 5, вказано про право іпотекодержателя обрати один із передбачених договором способів звернення стягнення на предмет іпотеки, що спростовує доводи касаційної скарги про відсутність подвійного стягнення при ухваленні у вказаній справі рішення про задоволення позову та право банку у майбутньому самостійно визначитися у який спосіб звернути стягнення на іпотечне майно.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів про відмову в позові.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеса від 21 грудня 2016 року у незмінній частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О.Кузнєцов

Г.І. Усик